Херберт Франке
Нулева зона

Превод от немски: Лидия Капонова, 1984

chitanka.info

* * *

Стъклото на илюминатора бе боядисано с бяла боя, която мнозина простъргваха тайничко. В началото това почти не се забелязваше.

Стартираха от края на обитаемия район и сиянието на осветителните спътници нахлуваше на ивици през черните изпарения на смога. Тук-таме през дълбоките дупки на сивите правоъгълници нещо неопределено просветваше.

Заиздигаха се все по-високо, потънаха в неподвижната маса, взираха се в пулсиращата тъмнина, от време на време поглеждаха към бездънната, проядена на места мъгла. Изведнъж трептящата завеса се разкъса и над тях блесна нощното небе с безброй светещи точки — звездите, добре познати от учебните програми, предизвиквали удивление и в планетариумите, но въпреки това поразителни и сега. Никъде не бяха описани такива, каквито са в действителност, никъде не бяха показани така.

Морето от мъгла се люлееше ниско под тях. То постепенно просветна, появиха се пролуки. Въображението им помагаше да си представят това, което не виждаха — непознатата земя.

Там, някъде долу, трябваше да е границата. Сега вече без укрепления, ровове, телени мрежи, наблюдателници, противотанкови съоръжения и зидове, без желязна завеса. Само една въображаема линия и въпреки това тази граница беше абсолютна, укреплението — непреодолимо. Радари, сеизмографи, скрити телевизионни камери, зад тях — обръч от ракетни бази. А може би имаше и други контролиращи уреди, още оръжия? Кой можеше да знае? Беше невероятно, че прелетяха така безпрепятствено.

На разсъмване станаха свидетели на представление, каквото бяха гледали само в учебните филми. Звездите избледняха, небето се покри с млечнорозово и слънчевият диск се изкачи над хоризонта, много по-светъл от онзи, който се виждаше денем през мъглата, по-ярък и от осветителните сателити дори когато светеха с пълна мощност. Под тях земята постоянно се променяше — скица в бяло, сиво и черно, тук-там зелено — поникнали сред пепелта растения, кръгове в охра — разровена земя, кратери, глина. По-нататък проблясваше река, разнищена на стотици ръкави, наблизо се виждаше безкрайна сива права — дренираното легло, което вече бе пресъхнало; планини от нахвърляни камънаци запълваха горната му част; реката си бе прокарала нови корита. Нулевата зона.

Земята се завъртя, двигателите забучаха по-силно, корпусът на транспортьора завибрира. Колоната смени направлението, следвайки блестящата нишка на водата. Вляво и вдясно се откриваха планински вериги, до тях лежаха дълги сенки, после отново равнина със следи от някогашно строителство — пано от линии и криви, — някогашни улици и железопътни релси, скеле на мост, развалини на села и градове, самолетни писти, неповредени, но опустели. По-нататък, докъдето стигаше погледът, се откриваше огромно и празно поле, нашарено в жълто и сиво.

Оставаше още един час. Скука въпреки очакването; полет над нищото. Войниците в тежките си снаряжения се мотаеха напред-назад, чуваше се тих говор, а от време на време и по-високо изречени думи, шеги.

На края високоговорителят обяви следващия етап:

— Сложете шлемовете! Включете радиостанциите! Спуснете лицевите предпазители! Изправете облегалките! Глави до коленете! Ръцете на тила! Затворете вратите на шлюза! Приземяване!

Кратък тласък, надигане в стомаха, замайване… рев на страничните крила, леко притискане като в асансьор, няколко мъчителни мига. Най-неприятното бе очакването дали ще кацнем успешно. Съвсем като на тренировка. Но тренировка ли беше?

Който погледнеше през издрасканите стъкла на илюминаторите, можеше да различи отпред вдясно матово блещукащо образувание, подобно на пяна върху вода. Долу вече не се виждаше нищо.

* * *

Той се върна — както беше запланувано.

Разчиташе на това, вярваше, но се и съмняваше. Надяваше се, но се и страхуваше. Представяше си срещата, познатото обкръжение, благопожеланията, почестите, а после дългата многообещаваща работа — систематизирането на данните. Такъв беше естественият ход на програмата.

А сега той не разбираше тъкмо естественото. Не се чувствуваше така, както беше очаквал — не бе нито спокоен, нито сигурен, нито горд, нито пък доволен.

Погледна през прозорците от изкуствено стъкло — това можеше да бъде гараж, хангар, празна спортна зала. Някъде над него имаше невидим източник на мътна светлина. Сенките в ъглите изглеждаха като ъгловати прорези. Пред плъзгащата се врата, на едно столче седеше постовият, автоматичният пистолет лежеше на коленете му.

Бяха му построили кафез — къща от пластмаса, палат от синтетично стъкло — цяла редица клетки, твърде много за него, за лекаря и за медицинската сестра.

Може би му тежеше самотата — медицинският наблюдател и сестрата не влизаха в сметките — те бяха от зоната. Момичето бе русо и възбуждащо хубаво, болногледачка и секретарка едновременно. Тя го обграждаше с натрапчиво внимание и покорство. Лекарят беше загатнал, че не би отказала да спи с Дан в случай, че той изпита това естествено желание след дългата експедиция.

Павел, Грег, Йозеф, Тибор и Соня — той се опита да съживи в паметта си образите на всеки един от екипа, но не успя. Останаха само схеми. Булото, което покриваше спомените му, обгръщаше и образите от миналото. Не съжаляваше, че се бе върнал без другите, макар че би следвало да съжалява. Не, не това му тежеше.

Бутна настрани илюстрованите списания, спортните вестници и кръстословиците, които непрекъснато му слагаха на масата. С удоволствие би ги разкъсал или пък захвърлил срещу стената, но, тогава щяха да дотичат лекарят и русата мацка и щяха да го измъчват отново: ЕКГ, пулс, кръвно налягане, ЕЕГ, урина, изследване на тъканите. Тялото му беше покрито с лейкопластчета там, откъдето бяха вземали проби — кожа, мускулна тъкан, костички. Наблюдаваха го непрестанно, когато спеше и когато беше буден, когато четеше и когато ядеше, та дори и в тоалетната. Събираха изпражненията му и ги проучваха с микроскопите си. Не бяха доволни от него, защото не се държеше като герой, и затова търсеха причината в храносмилането.

Беше ли герой? Тази дума излизаше извън неговите понятия. Президентът го беше нарекъл така, главнокомандуващият на военновъздушния флот му бе връчил орден. Поражението се бе превърнало в победа. Курсисти развяваха знамена, а един от тях прочете откъс от текст:

… Докато животът е само един обменен процес между човека и природата, неговите елементи остават еднакви при всички степени на обществено развитие. Всяка историческа формация обаче доразвива материалната основа и обществените форми. На определена степен на зрелост дадената историческа и обществена формация отстъпва място на no-висша. Моментът за подобна историческа криза назрява тогава, когато противоречието и противодействието между материалното развитие и обществената форма се задълбочава и разширява.

В продължение на една минута те мълчаха и мислеха за онези, които не се върнаха. След това отново се отдадоха на ликуване, разглеждаха го през стъклото като рядко животно и най на края се оттеглиха. На няколко пъти идва телевизията — режисьори, фотографи, осветители, оператори — всички кръжаха наоколо му и го гледаха с нескрито любопитство. По-късно му показаха снимки по заглавните страници — как стои до прозореца, учтиво усмихнат или пък с телефонна слушалка в ръка. Така стана известен на Свободния свят.

Междувременно обществеността като че ли го позабрави. Само офицерите се появяваха всеки ден, а също и лекарите, психолозите, социолозите, биолозите, физиците, мълчаливите мъже от РО. Те всякога идваха на групи, сядаха пред високоговорителите, чукаха по микрофоните, включваха уредите си, а той заставаше във витрината, с електроди по черепа, гърдите и гърба, с хигросонди на дланите; те питаха, той отговаряше. Застиналите им изражения не показваха дали му вярват. Пък и беше все едно дали му вярват или не — детекторите на лъжата можеха да установят дали казва истината. Да, дори нещо повече — дали е притеснен или нервен, дали се страхува, дали съвестта му не е чиста, или пък премълчава нещо. Когато приключваха с въпросите или по-скоро с разпита, те скриваха бележниците си, пъхваха химикалките в джобовете на униформените си якета, закопчаваха се и излизаха. Досега никой не го беше поздравил.

Най-напред той търпеливо понасяше всичко, после започна да усеща леко, раздразнение, което смяташе за оправдано, но скоро започна да се съмнява в правата си, изплаши се, че могат да го задържат по-дълго в кафеза, и стана отново учтив, отзивчив, внимателен. Съмненията му се потвърдиха: карантината трябваше да продължи четиридесет дни, а вече течеше четиридесет и третият. Той беше пленник.

* * *

Приземиха се твърдо, но не по-твърдо от обикновено. Писците отбелязваха импулсите, трептяха нагоре-надолу. Спирачният механизъм ги разтърси, стените се вдигнаха нагоре…

Изскочиха, пробягаха около десетина метра и се хвърлиха на земята по очи… Не се чуваше нищо. Теренът пред тях бе от натрошено като че ли предпазно стъкло. Нямаше нито трева, нито дървета, нито животни, нито пък хора освен членовете на екипажа. Гайгеровите броячи не показваха отклонение. (То беше най-важното, в това се състоеше и големият риск на акцията.)

Трябваше да останат легнали, докато маневрата завърши. Лунните кабини се наредиха плътно една до друга и не можеше да се очаква, че всички ще се приземят гладко. При тренировките механизмът понякога отказваше и някои планери падаха като камъни (малко хора знаеха, че са без екипажи. Ставаше въпрос за психологическа мярка — подготовка за сериозен случай, когато не всичко ще върви идеално).

Този път всичко беше наред. Синкавобялото небе бе обсипано с черни точици, които отначало падаха бързо, а после по-бавно. От кабините, които се приближаваха, се чуваше свистенето на двата реда крилчатки, задвижвани от въздушния поток. Те превръщаха добитата с помощта на реактивен агрегат енергия в подемна сила.

След пет минути всичко свърши. Получиха разрешение да станат — не ги заплашваше непосредствена опасност и сега се шляеха без работа в раздърпаните си костюми. Само един екипаж работеше с механична деловитост — монтирана бе една ТВ камера, земята бе преровена, а след това петдесетте войници се подредиха в редица.

Във високоговорителя на шлема се чу пукот.

— Ho това не може да бъде! Мариенхор[1] в парадна униформа? — Беше Тибор.

— Наказателна точка за Л 10/6. Радиостанциите са само за служебно ползване в краен случай.

Последваха знаменателните десет минути, в които Свободният свят узна за акцията.

Извънредно съобщение:

Днес, в три часа сутринта, започна най-значителното събитие в историята на Свободния свят. Военни подразделения предприеха действия за приземяване, които приключиха според плана в четири часа и двадесет и шест минути. Целта е прочистване на заразените райони и интеграция с нулевата зона. Екип от членове на Академията на науките, състоящ се от лекари, радиолози, генетици, вирусолози, геолози, ботаници и еколози, разработи план за хигиенизиране и по-нататъшно заселване. Населението, което все още живее херметически затворено и потиснато в градовете, ще бъде освободено от терора на сегашните владетели. Подготовката за преобразованията е приключена.

Телевизията и радиото ще информират непрекъснато за събитията.

Превключваме на първа програма.

Е: Това е важен момент за човечеството: скоро на земята няма да има повече насилие. Цената за това е висока — опасността, на която се излагат нашите екипажи. Но най-трудното препятствие е преодоляно. Съпротива няма. Там, където преди всеки опит да се прекрачи границата беше безогледно смазван, днес мълчат всички оръжия. Успяхме да се приземим едновременно на няколко места в забранената зона. Наближава мигът, в който ще завладеем и онази част от света, която досега оставаше недостъпна за нас. Превключваме на район К 11/У6. Там току-що бе монтирана камера, която ще предаде решителния момент.

Включваме се в директната връзка между командния център и космическия екипаж.

Е: … Загуби няма. Показно приземяване.

Ц: Радиоактивност?

Е: Нормална — измерваме непрекъснато.

Ц: Вируси? Болестотворни бактерии?

Е: Трудно може да се установи. Засега нищо особено. Но предпазните костюми не сме съблекли.

Ц: Добре. Тъкмо се включи и общественото радио. Може би ще опишете как се чувствува човек, който пръв стъпва в нова част на света.

Е: Ние сме горди. И развълнувани. Всички разбираме какво означава успехът. Най-трудното впрочем тепърва предстои. Ще мине много време, докато тази земя се засели. Но ние се радваме, че имаме свой принос за това.

Ц: Нямате ли опасения относно заразяването?

Е: Всички са спокойни. Радиоактивността не е по-висока от нормалната. Предпазните костюми са добри; не пропускат никакви микроби. Засега все още дишаме от запасния кислород, но при първия случай на отрицателен анализ ще сложим филтрите. Светлината е извънредно ярка, но стъклото на нашите шлемове абсорбира всяко вредно излъчване. Иначе тук няма нищо особено, пусто и скучно. Няма момичета (смее се).

Ц: Сега имаме видеокартина. Мисля, че тържествената церемония започва. Мъжът на преден план е генерал-майор Робин, шефът на космическите екипажи. Той ще каже няколко думи.

Робин: С това тази страна става притежание на Свободния свят. Нека този час сложи началото на мирно и плодотворно развитие. Да живее единството, правото, свободата!

Ц: Трима членове на екипажа издигат знамето на Свободния свят на пилона. Звучи химнът, изпълнен от хора на флота. Гласовете са малко приглушени, тъй като шлемовете трябва да останат затворени. Знамето се дипли от вятъра. Чуват се отделни възгласи.

* * *

Страхувахте ли се?

Не.

Би било естествено.

Имахме всички гаранции…

Вярвахте ли в тях?

Да.

Но не напълно.

Не, не съвсем. Не бях толкова уверен. Не знаех какво може да се случи. Дистанционно взривяване на горивото? Смущения в управлението? Въздушни торпеда? Вероятно всичко би свършило бързо. Може би нямаше и да усетим нищо. Но страх не изпитвах.

Вие и вашите колеги бяхте грижливо подготвяни.

Да.

Отдавна сте обмисляли тази инвазия. Не ви ли се стори подозрително, че когато навлязохте в нулевата зона, не срещнахте съпротива?

Не.

Разговаряхте ли за това с членовете на екипажа?

Общо взето, малко приказвахме.

Какво почувствувахте след успешното приземяване в забранената зона?

Същото, каквото и всички останали.

По-точно?

Радвах се, че всичко беше минало гладко.

Това ли беше всичко?

Знаех какво означава приземяването. Мисля, че бях силно развълнуван.

Когато Тибор споменал за хора на момчетата, някой се е изсмял? Знаете ли кой беше?

Аз. Бяхме се шегували преди това за този хор. Нямаше нищо общо с церемонията.

Обичате ли музика?

Да.

Каква?

Е, не точно хорово пеене.

В този момент съмнявахте ли се в успеха на операцията?

Не.

Ние сме записали една ваша забележка… беше за… почакайте.

Зная какво имате пред вид. Съзнавах, че ни предстоят още важни задачи. Вярно, нашето положение, имам пред вид това на екипажа, беше по-различно от положението на останалите. Нашата подготовка бе по-продължителна. Всичко ставаше така, както го бяхме тренирали безброй пъти, нямаше нищо изненадващо. Но… задачата на другите бе изпълнена, а нашата тепърва започваше.

* * *

Дан — кибернетик, занимава се с хомеостаза при сложни системи, с организационна кибернетика, теория на игрите, стратегическо проектиране.

Павел — социолог, изследва науката за отношенията между хората, информационните пътища в социо-структурата, политическото прогнозиране, теоретик на преустройственото дело.

Грег — лингвист, занимава се с превеждащи апарати, древни езици, история, специалист по разчитане на кодове.

Йозеф — слаботоков механик, с опит в аудиовизуалните предавания, разпределя запасите.

Тибор — електротехник, специалист по фина механика и оръжейна техника, пилот.

Соня — говорителка по радиото и телевизията, преводачка, на 18 години е била шампионка по многобой.

* * *

Те се облегнаха на твърдата възглавница на балонното купе. Бяха облечени в предпазните си костюми и се потяха под необичайно пронизващите слънчеви лъчи. Тибор седеше зад волана и проклинаше.

Пред тях пътуваха шест от транспортьорите, а далече пред всички роверът — автоматичната кола за анализи. Нейната специална задача беше да проверява радиоактивността. Тя подаде сигнал за тревога само два пъти — бяха минали покрай излъчващи острови, — но това беше по-скоро предохранителна мярка, те биха издържали дори една по-продължителна радиация. Презастраховка — така би трябвало да действуват и по-нататък, ако искаха да имат успех, но съблюдаването на сигурността ограничава степента на свобода, си мислеше Дан, въпреки че не каза нищо.

Отново Тибор беше този, който изрече на глас това, което другите мислеха:

— Защо не ни оставят да свалим тези проклети маски? Човек не може да избърши потта си. Стъклото на шлема ми е запотено, как мога да управлявам?

— Трябваше да си монтираш чистачка!

Радиоактивността можеше да бъде контролирана. Проблемът бяха вирусите. Дали тук беше обеззаразено? Никой не знаеше. Спорите и вирусите не остаряват, те остават вирулентни. Точният анализ трае с дни… микроскопи, стереоскопи, имунизационни проверки. Дори и това не е всичко.

— По-тихо! — помоли Йозеф.

— Чува ли се нещо в етера?

— Сума неща.

— Нека да чуем и ние.

Той дръпна тунера надясно и всички се заслушаха. Пращеше, виеше, бръмчеше.

— Премахнати ли са смущенията в нашите уреди?

— Да, това идва отвън.

Йозеф посочи напред. Все още не се виждаше нищо освен трошляк — пустиня, все една и съща, без места за спиране, изкуствено изравнена, безрадостна.

— И нищо друго? Морзови знаци? Говор? Мини на друга дължина на вълните?

— Това правя през цялото време. Нищо. Все тези шумове. Но това не е празно шумолене. Чуйте!

Чу се просвирване, високо, ниско, високо, ниско. Така беше през целия ден, ставаше все по-ясно.

Вечерта бе даден сигнал за спиране. Ровърът направи един кръг, претърси заградената повърхност. Никакво отклонение на индикатора.

— Свободно е!

Ешелонът потегли — петнадесет превозни средства: Десет коли с екипаж, пет транспортьора. Войниците слязоха — бяха тромави и непохватни в предпазните си костюми, но въпреки това палатките бяха опънати сравнително бързо и въздухопропусквателите монтирани.

Обля ги стерилизираща течност. Аерозолът затрептя във въздуха като мъгла, сякаш всеки миг щеше да завали. Автоматичният часовник премахна бариерата, те отметнаха платнището, влязоха вътре и хвърлиха броните си.

— Ох, че е хубаво!

— Сега по един студен душ!

— Имаме двадесет литра вода на ден, така че бъдете пестеливи!

— Тук никога ли не вали?

— Може би контролират времето.

Погледнаха през процепите на вълнообразната изкуствена материя, опасваща палатката на височината на погледа.

— Защо не се виждат?

— Не знаят ли, че идваме?

— Те никога не напускат своите градове.

— А автоматичната охрана?

— Не работи. Иначе не бихме проникнали толкова навътре.

— Може би са беззащитни и се страхуват?

— А може би не съществуват вече?

— Ами радиосигналите?

— Не напомняй на Йозеф за сигналите, че веднага ще седне пред своята кутия. По-добре да извади няколко консерви.

— И няколко бири!

Седяха заедно на два надуваеми дюшека и се чувствуваха добре. Бяха се научили да ядат тогава, когато програмата изискваше, и да спят, когато програмата показваше време за сън; обучаваха ги три години, не бяха винаги в този състав, но на края екипът се сформира като възможно най-стабилната комбинация. Бяха си симпатични един на друг, общуваха, без да си досаждат; знаеха точно, че Павел беше избран, защото излъчваше спокойствие и умееше да заглажда недоразуменията. Тибор притежаваше противоположни качества — бе импулсивен и често се вълнуваше от дреболии. Така никога не се стигаше до онова сковаващо вцепенение, при което всеки се затваря в себе си. Но никой не се съмняваше, че когато става въпрос за борба на живот и смърт, Тибор е един от най-издръжливите. А Соня? Вероятно бяха включили жена, за да има винаги напрежение, сдържано все пак, тъй като тъмнорусата Соня излъчваше студенина като лед.

Те си приличаха удивително, така както седяха, облечени в глиненокафявите си костюми от мека материя, която нито дращеше, нито се мачкаше. Изглеждаха като роднини, дори роднините рядко си приличат толкова, и бяха единни като членове на една секта.

Точно в 20 часа, както беше предвидено, по радиото дойде съобщение от главната квартира за положението. В него не се казваше нищо повече от това, че инциденти не е имало. След това дежурният офицер даде инструкции за раздаване на гориво и провизии за следващия ден. Въвеждаха се и дежурства.

След това в палатката на кратко посещение дойде командуващият отделението. В същност той им беше началник, но се държеше приятелски. Седна на гумения дюшек до Соня, при което всички се усмихнаха крадешком.

— Кафе или бира?

— Нямате ли минерална вода?

Имаше чин на капитан, но властта му беше далеч по-голяма. Беше публична тайна, че играе водеща роля в РО. Шегите му бяха недодялани, но той като че ли не забелязваше това и по този начин те не дразнеха. Опитите му да флиртува със Соня завършваха само с нейните спокойни отговори. Те отново отбелязаха със задоволство — никой не бе имал успех при нея — всеки беше опитал. Сега бяха доволни, че тя отблъскваше офицера — приемаха го като един вид вярност към тях.

— Вие имате извънредно поръчение — каза капитанът, — подготвяли сте се за него дълго и старателно. Трудността се състои в това, че никой не знае какво точно трябва да правите. Имаме твърде малко сведения за обитателите на тези градове. Това, което знаем, е отпреди столетия, него всички сте го учили — обществен строй, начин на общуване, етични норми, език… Страхувам се обаче, че тия неща са недостатъчни, само на тях не може да се разчита на успех. Вероятно всичко се е променило, отишло е напред — ние също не сме стояли на едно място. Но в каква посока е вървяло развитието? Дали техниката им е направила такъв голям скок? Как изглежда политическата им система днес? Как протича животът им? Върху какво работят? Какви цели имат? Та ние не знаем дори как изглеждат. Дали са се променили чрез мутации или са дегенерирали?

— Може би вече не съществуват?

— Но все пак има признаци… радиосигналите…

— А може би това са автомати, надживели създателите си?

— Никой не може да каже дали сигналите са от значение.

— След изолацията новини отвън не са идвали.

— Ние сами прекъснахме връзката.

— Да, защото осъзнахме, че най-голямата опасност за нашата система е в инфилтрацията на чуждото мисловно богатство.

— То не е непременно само лошо.

— Да, но то е ерозиращо за нашата система, която функционира по други принципи.

— Дали е било правилно или не онова, което е станало някога… сега сме вече в следващата фаза на историята.

— Защо точно сега?

Капитанът отмина този въпрос. Промени положението си върху надуваемия дюшек и се опита да седне по-удобно.

— Това, което ще ви кажа сега, е строго секретно. Отнася се до предисторията и в никакъв случай не бива да стигне до обществеността. Би могло да предизвика безпокойство. Поради тази причина ви го съобщавам едва сега.

Тибор се покашля, но не каза нищо.

— Опитите да се пробие блокадата започнаха много рано, в същност малко след изолацията. Разбира се, радиопредаванията бяха следени, но ние сме сигурни, че приетите сигнали нямаха семантична определеност. Анализът говореше по-скоро за насочващи сигнали, предназначени за контролни уреди, а ние знаем, че те бяха в действие. Правехме систематични проверки — най-напред с опитни животни, после с автомати: блокадата беше непробиваема. Независимо дали се намираха на земята, във въздуха или под земята, нашите обекти биват засичани и унищожавани. Не винаги по един и същи начин, но винаги ефикасно. Понякога това ставаше чрез дистанционно управляеми тела, понякога чрез енергийни полета, светлина, звук или електричество, а случваше се и да не можем да установим какво ги е унищожило.

— А директните нападения? Хващаха ли и бързите ракети?

— Това е следващата глава от нашия опит с тази страна. Ние, разбира се, се подготвяхме за евентуално нападение — превантивно, естествено. Докато най-неочаквано дойде предупреждение; и до днес остана неизяснено как са узнали за плановете ни.

— Може би по пътя на логиката?

— Ненадейно те направиха и демонстрация на силата си. Вие знаете, че Луната е забранена зона, но не знаете защо. Те я използуваха за мишена. Всяка година на обратната й страна избухва експлозия, невидима от Земята, но регистрирана от сеизмографите. Вероятно става въпрос за ядрено оръжие от неизвестен вид. Вече са изорали цял шестоъгълник върху лунната повърхност; никога не се знае къде ще бъде следващият удар, но той е винаги в определена точка.

— Ефектно сплашване!

— А сега?

— Бомбардирането престана.

— Кога?

— Преди пет години.

— Блъф?

— Защо?

— Какво се крие зад този ход?

— Може би системата им е отказала?

— А може би се чувствуват достатъчно силни, за да се откажат от подобен род заплахи.

— Жест на помирение?

Капитанът повдигна рамене, размърда се на мястото си, при което се приближи още повече до Соня.

— Възможно е. Те трябва да са забелязали, че нашето техническо ниво се приближава до тяхното — ние наваксваме, особено в най-важната област — кибернетиката. Преди двадесет години заменихме тежките сондиращи апарати с миниатюризирани автомати. Някои бяха не по-големи от зарче, други вкарвахме в животни, в птици или насекоми. Въпреки това те бяха залавяни, но все пак успяваха да навлязат поне мъничко във владенията им.

— А как е сега? Защитната им система действува ли още?

— Доколкото установихме, не. Вече пет години ние успяваме да стигаме с нашите машини до границите на градовете им. Сегашната ни заключителна акция е възможна именно поради това.

— Но никой не може да бъде сигурен…

— Никой, разбира се. Носим риск. Но неуспехът не ни интересува в момента. Залагаме на успеха! Утре ще стигнем пределите на града. Имаме заповед да навлезем. И тогава започва вашата задача. Ние ще ви охраняваме.

* * *

Дан лежеше по гръб, с поглед, вперен в тавана. Леглото му бе меко. Вентилаторът над него раздвижваше съвсем леко въздуха, който идваше от облицовъчното устройство, през филтрите, а не отвън. Връзка с външния свят нямаше. Вратата беше заключена и можеше да се отвори само със специален ключ. Прозорците не бяха отвори, а прозрачни участъци в стената от изкуствена материя.

Изправи се, спусна крака към пода и стъпи бос на затоплените плочки. Тихо, за да не събуди двамата си съжители, стана и се приближи до прозореца. Едно плоско лице се вторачи в него — може би огледалният му образ? Изведнъж то изчезна, чуха се стъпки — високи, кънтящи, — беше постовият, отново на разстояние. Той държеше здраво автоматичния си пистолет и отстъпваше крачка по крачка…

Сега Дан не беше вече човек. Той бе чудовище, което наблюдават крадешком дори докато спи; което кара другите да треперят от страх дори когато е в клетка; от което очакват да нападне, разкъса и изяде някого; което може да въздействува по необясним начин, да омагьосва, да смайва, да погубва души; беше плашило; божество, Голем, урод, страшилище… Трябваше да се съобразява с тяхната воля, да им даде това, което очакваха, трябваше да всява страх до мозъка на костите, да ужасява тяхното съзнание…

Избухна в смях, когато надзирателят отмина почти тичешком и се оттегли чак в най-отдалечения ъгъл. Едва тогава откри причината — усети се, че притиска лице о прозореца и прави гримаси, криви уста, плези език, върти очи, издува бузи…

Върна се на леглото и потъна в неопределени мисли.

Да спи! Дълго и безпаметно!

Но още щом затвори очи, пред него оживяха спомените. Нещо разбуди паметта на мозъчните клетки и той не можа да му се възпротиви. Нахлуваше объркващо, хаотично, заливаше, давеше го.

Последствия от медикаментите?

Или от разпитите?

Може би се дължеше на безделието, на празното му съществуване, на умората, досадата, скуката… Може би беше безнадеждността? Той нямаше бъдеще — какво можеше да очаква? Нямаше повече задачи и не виждаше цел.

Такава празнота беше чувствувал вече няколко пъти — това не беше първата му акция. Когато всичко свършваше — инвазията, анализите, установяването на контрола, преобразуванията, анексирането, — тогава я чувствуваше най-силно.

Постигането на целта е винаги загуба. Трябва да я приемеш, да се опиташ да се преоткриеш, да се включиш в новия ритъм на събитията, без да се усещаш гол и безпомощен.

Беше изпитвал това чувство на празнота, но само за кратко. Следваха нови задачи, в същност всичко онова беше само подготовка за главната задача.

Започваха все отначало — занятия, тренировки, изчисления, репетиции, изпити, дискусии, програми, изолация и след това инвазия, анализи, установяване на контрола, преобразувания, анексия. Връщане, почивка, по време на която скуката и нетърпението растат. Нова задача…

Бяха успели.

Винаги всичко върви добре.

Всичко е изпробвано.

Проверено в тренировки.

Планирано.

Програмите са безгрешни.

Всички възможни варианти са предвидени.

Програмирани са и невероятни ситуации.

Предвиждат дори това, което не може да бъде предвидено.

Решенията са убедителни.

Причините — обосновани,

рисковете — пресметнати,

изчисленията — верни,

системите — ясни,

функциите — обозрими,

методите — ефективни,

резултатите — очаквани,

грешките са отстранени,

противоречията — преодолени.

Неуспех е изключен.

Най-слабата част от веригата е човекът.

Но човекът е променлив,

приспособява се,

способен е да се учи,

може да се развива,

да превъзмогва лишенията,

да оказва съпротива,

да потиска емоциите,

да владее рефлексите си,

да ограничава поривите си,

да се самонаблюдава.

Ние ви водим към съвършенство.

Ние ви квалифицираме.

Ние отстраняваме вашите слабости.

Ние премахваме инстинктите ви.

Ние ви предлагаме разумни мотиви.

Ние ви учим на обективност.

Ние ви учим на деловитост.

Ние ви учим на хладнокръвно мислене.

Освобождаваме ви от престарели мисловни схеми.

Освобождаваме ви от влечение към анархия.

Освобождаваме ви от човешки задължения.

Поставяме ви задача.

Даваме ви цел.

Ние придаваме смисъл на вашето съществуване…

Дан потръпна и се ослуша. Очите му бяха притворени, главата — клюмнала. Тялото му се нуждаеше от почивка, но мислите не му даваха покой, измъчваха го, плашеха го, объркваха го. Той се съсредоточи, опитваше се да подреди образите в съзнанието си, самоизучаваше се делово, както беше научен, хладнокръвно, критично, дори в стресови моменти… Той, а и другите членове на екипажа, всички бяха идеално обучени, рутинирани, владееха се, познаваха способностите си, знаеха как да си служат с тях, винаги имаха подръка каталог с евристични методи, в случай че не могат да намерят начин за разрешаване на възникналите проблеми.

А можеше ли да има проблеми, които да ги спрат? Въпроси, които да не се вместват в схемата? Задачи, които да надвишават възможностите им?

Нима съвършенството е нещо относително?

Нима имаше още неизследвани области?

Нима знанието им беше недостатъчно?

Нима се заблуждаваха?

Дан отново усети мисълта си, отклонена към несъщественото, губеше се в джунгла от неясни представи и неуправляеми емоции.

Какво го объркваше така безнадеждно?

Той се съсредоточи, концентрира се в една точка.

Какво беше това, което го бе завладяло и му бе отнело способността да се контролира?

Съмнение? Нечиста съвест?

Мина доста време, докато осъзнае това, тъй като беше забравил какво е съмнение. Обучението, програмите, политическите разговори, психостабилизацията, автогенните тренировки — всичко това имаше за цел да му внуши сигурност и да отстрани съмнението. А сега скелето, което винаги му беше опора, се бе срутило ненадейно и той търсеше опорни точки в развалините.

Ето я причината — той се съмняваше!

Когато се осъзна, пред него зейнаха бездни, а прозренията на мисълта стигнаха и до най-далечните ъгли на уж изградените у него убеждения.

Бяха ли десантите оправдани?

Бяха ли сторили добро на жителите?

Имаше ли смисъл задачата? Беше ли Свободният свят наистина свободен?

Бяха ли оправдани идеалите им?

И ако това не беше така — какво им оставаше?

[1] Мариенхор — хор на момчета в католическа катедрала. Б. пр. ↑

* * *

Отново седяха в превозните средства, облечени в тежките си костюми, потяха се, клатушкаха се върху възглавниците от велогуми. Колоната пътуваше пред тях и развяваше след себе си прашно знаме. Радио-сигналите напяваха своята монотонна мелодия, приспивателна, но не успокояваща.

Изведнъж Павел извика:

— Стой!

Йозеф се поколеба, но Павел настоя:

— Погледнете какво е това там, оттатък!

— Не бива да изоставаме.

— Само за миг — искам да го видя.

Павел отвори вратата и се измъкна. Закрачи тежко по пясъка.

Бе нещо като черна пръчка, която стърчеше над трошляка. На горния й край нещо слабо примигваше.

— Включи гайгеровия брояч!

— Вече го направих!

Отначало Павел тръгна решително към мястото — равно възвишение, намиращо се на около тридесет метра, — после внезапно се разколеба и спря. Всички видяха: пръчката вече не беше там.

— Видяхте ли?

— Потъна в земята.

— Глупости! Стана прозрачна, а на края невидима.

— Като че ли беше тук. — Павел коленичи и разрови земята.

— Трябва да е останала някаква следа.

— Връщай се! Викат ни. Трябва да попълним колоната.

Междувременно двете последни коли, които образуваха ариергарда, бяха пристигнали и спрели. Отпред настоятелно ги приканваха да ги настигнат възможно най-бързо.

Павел се върна до колата и се качи омърлушен. Потеглиха. Йозеф се опита да навакса изгубеното и колата се друсаше тъй силно, че трябваше да се държат, ако не искаха да паднат. След двадесет минути се показа градът.

* * *

— Приближават до забранената зона. Остават им още десет метра до границата. Осем. Шест. Отговорността за последствията носят сами.

Пред тях имаше линия, която отдалече се виждаше по-добре, отколкото отблизо — бе почти заличена, едва загатната гънка на терена, твърде равномерна, за да е от естествен произход. Пространството зад нея изглеждаше по-различно, с променени цветови нюанси, с различна структура.

— Още четири метра. Още два. Прекрачват границата. Вече са в забранената зона…

— Затваряй си устата, Тибор! Запази шегите за себе си! Трябва да внимаваме за друго.

— Така ли? А за какво? Ако нещо те е осенило, хайде, казвай!

Градът беше още далеч, но вече изплуваше ясно в далечината. Това, което виждаха, не го беше виждал още никой — матово блещукащ свод, свободно провесени, необтегнати мрежи, сребърните решетки на някакви кули. И колкото повече се приближаваха, толкова по-ясно можеха да различат, че небето над града не бе нормално прозрачно, че светлината се пречупваше и изкривяваше по странен начин. Създаваше се илюзия, че от гигантското архитектурно съоръжение излизаше синьочерен пламък.

— Загадъчно нещо.

— Но какво може да се разбере оттук?

— Тези мрежи може би са абсорбери за слънчева енергия.

— Сигурно тъмният пламък е причина спътниковите наблюдения да не дават достоверна картина. Той навярно действува като деформираща леща. Освен това не е спокоен — осцилира. Затова нашите опити доведоха до толкова лоши резултати.

— Скоро ще знаем повече.

— Да се надяваме!

Стигнаха границите на града без произшествия. Колоната се бе разгънала в широка дъга. Все още не се беше случило нищо.

Пред тях, извита леко навън, се простираше огледална стена — без отвор, без подпори, безупречно равномерна, излята. Никъде нямаше процеп; единственото видимо движение се забелязваше върху собствената й огледална повърхност. Колкото по-дълго се вглеждаха в стената, толкова по-добре виждаха самите себе си, малко неясни, малко деформирани. Тук-там проблясваше окулярът на някой бинокъл или се завърташе антена.

По-нагоре стената още веднъж се извиваше навън и образуваше нещо като навес. Не бяха чак толкова близо, че да са под него, но препятствието пречеше на погледа. Никога не бяха стигали толкова близо до целта, а сега не виждаха нищо друго освен самите себе си.

— Радиоактивност — нула.

— Доколкото се забелязва — няма вируси.

— Радиосигнали също няма.

Йозеф въртеше припряно копчетата — нищо! Дори напевният постоянен сигнал беше заглъхнал.

— Чуваме ви твърде слабо. Моля, по-високо!

— Включили сме на максимална предавателна мощност.

— Няма връзка с командния център. Заглушена е.

— Какво означава това, Йозеф?

— Означава, че се намираме в среда, която отразява или поглъща електромагнитните вълни.

Тибор изтегли от едно сандъче два електрода и превъртя един потенциометър през няколко деления на скалата.

— Йозеф е прав, въздухът е силно йонизиран.

Те викаха в микрофоните, но едвам се разбираха.

— Значи, няма да получим повече указания отвън.

— Колона, кръгом! 1000 метра назад! Да се направи лагер!

— Ходом марш! — извика капитанът в мегафона.

Тридесет минути по-късно палатките бяха опънати. Радиовръзката отново бе нормализирана.

* * *

Каква беше реакцията ви относно радиовръзката?

Послужи ми за урок.

Бяхте ли обезпокоен?

Не. Влиянието беше физически обяснимо.

Връзката с командния пулт бе прекъсната. Вие бяхте откъснати от останалия свят. Нима това въобще не ви подействува?

Ясно осъзнавах, че трябва да разчитаме единствено на себе си. Бяхме подготвени за това. Струваше ми се, че акцията тепърва започва.

Как реагираха останалите екипажи на събитието?

Бяхме в тежки костюми, които ни пречеха да се движим. Личните контакти по радиото бяха забранени. Нямаше начин да разберем как се чувствуват другите.

Имаше ли безредици? Беше ли нарушена дисциплината?

Не, нямаше нищо подобно.

Оттеглянето като поражение ли го възприехте?

Не, като тактическа маневра.

Играете ли дама или шах?

Да, но не особено добре.

Ядосвате ли се, когато губите?

Само когато допускам грешки.

Какво беше отношението между членовете на групата?

Както винаги, добро.

Разговаряхте ли за положението?

Да

Физически бяхте ли всички добре?

Да.

Какво беше настроението?

Добро.

Имахте ли някакви предчувствия?

Не.

Предложи ли някой да се върнете?

Не.

Трябва да ви е било ясно, че ви предстои сблъсък с непознати сили. Сигурно е имало известни съмнения относно изпълнимостта на задачата?

Предвиждахме трудности, но съмнения нямаше.

* * *

Причината може би беше в изолацията. Мъжете, които го измъчваха с въпроси, бяха от неговия отдел. Болшинството обаче му бяха непознати; бяха млади, подрастващи сили, но дори и тези, с които по-рано беше работил, не показваха, че си спомнят за него. При това разлика между него и тях не съществуваше. Всеки друг на негово място би действувал по същия начин. Ако той — Дан — седнеше оттатък, на тяхното място, би се опитал да бъде също така безпристрастен в преценките и констатациите си, както бяха те сега.

Какво искаха да разберат? Какво очакваха? Непредвидена реакция? Признак за някаква промяна? Някакво отклонение? Но те не можеха да не знаят, че той, както и всеки от тях, бе стократно проверен при най-тежки условия, в истински акции.

Способността му да се владее беше доказана.

Как би реагирал той, изправен срещу личност, в чийто живот е имало тайнствени периоди, чието минало не можеше да се изясни?

Хората, които досега бяха около него, не създаваха проблеми или поне не ги поставяха открито… Преподаватели, придружители, лекари, колеги… Единствените, с които спорът, изглежда, беше наложителен, бяха жителите на завзетите територии, преди още да бъдат анексирани. В същност те създаваха ли проблеми?

Начините им на действие и поведение бяха картотекирани във формулярите. Координирането на тези дадености с намеренията и действията им се състоеше в извеждането на обикновена вероятностна функция.

Един анализ на езика изясни техните навици и обичаи, симпатии и антипатии, символи и табута, цялата им система —

подслушвателни уреди,

контролиране на радиовръзките,

автоматично устройство за превръщане речта в писмо,

числови и сричкови думи,

сложни езикови периоди,

статистика на обобщенията,

информация от втори ред,

текстови партитури,

каталог на асоциациите и нововъведенията в езика,

езикът като израз на мисълта,

езикът като модел на творческо поведение,

езикът като действие.

Компютърът отчита честотата на думите, синоними, омоними, граматика, семантични връзки, схемата на езиковата логика, прагматиката. От всичко това се правят изводи за психическото състояние на внушителната средна маса. Отклоненията се отчитат чрез коефициент на разсейка и диференциращи фактори. Средно ниво. Долна и горна граница. Вариантност. Интегрални кодови числа, разположени хоризонтално и вертикално.

Къде остава моментът на изненадата? Системата не допуска изненади. Изненадата е израз на частична неосведоменост. Тя издава липса на знания, показва празноти. Досега такива не бяха установени.

Действуващ механизъм — сложен, но кристално ясен. Случайна система, допустима и описуема. Илюзия за свобода на волята, в действителност — детерминираност. Десетки хиляди възможности за намеса. Дразнители, причинители, клопки, внушение, убеждаване, логика, реторика, софистика… Доброволно заробване. Лишаване от свобода в името на нова свобода. Уморително писане, но затова пък с ефект.

Имаше и бързо действуващи методи —

директно подаване на сигнали,

промяна в нервната система,

микрохирургия,

вируси и РНК,

хипнотични средства,

стимулатори,

аналгетици,

невролептици,

транквилизатори,

антидепресанти,

психолитици,

Средства, въздействуващи на съня, болката и емоциите, отстраняващи или причиняващи депресивни разстройства и шизофрении психози. Средства с моторно стимулиращо или с потискащо действие. Средства за възбуда или успокоение. Средства за предизвикване на сетивна измама или налудничави идеи. Действуват на субкортикалната регулация. Синтетични неврастенично-хипохондрично-депресивни симптоми.

Инжектират се подкожно или венозно,

приемат се орално или анално,

утаяват се във вода,

използват се аерозолно,

контактни отрови в текстила,

алергия от облекло,

страх от консерви,

паника от бутилирано мляко,

Рядко се налагаше директна намеса — при упорити смутители на реда, привърженици на опасни модни тенденции, при психопати, хора на изкуството, сплетници, лекари. Всичко ставаше съвсем внимателно, направляваше се дискретно, с осъзната отговорност, целенасочено, благонамерено. Обикновено беше достатъчно думите да се изрекат малко по-различно, да се повиши тонът, да се публикуват снимки, да се използва въздействието на музиката, да се наблегне на дадена мисъл чрез курсив, да се действува така, че да се печелят симпатии, да се покаже ново виждане, да се подберат подходящи примери, да се преоценят тълкованията им, да се променят идеалите, да се обясни, да се наблегне, да се изкаже похвала, да се даде съгласие, да се скрили и в същото време да не се изменя на истината (доколкото тя е изгодна), да се удържа на дадената дума особено при незначителни обещания, да се поддържа ред.

Най-труден е преходът. Борбата срещу закостенелите обичаи и нрави, срещу инертността и навика, срещу консерватизма на старите. Шансовете при младите са по-големи — те са материал, поддаващ се на моделиране: влечение към новото, интерес към риска, охота за игра; пламенна, но управляема емоционалност. Гъвкавост. Безкомпромисност. Решителност. Готовност за поемане на отговорност. Обществено съзнание. Влияние върху околните. Рядко някой от тях избухва. Най-младите и неродените не са проблем. Бунтарството се задушава още в зародиш. Смутителите на спокойствието нямат никакви шансове. Създават се идеали, възпитават се реакции, градят си мисловни модели, чертаят се пътищата за развитие. Направляващата ръка е невидима. Подчинението — доброволно.

Саморегулиране,

никакво колебание,

подчинение, адаптация,

служене на обществото,

Съмнението е непознато.

Членовете на общността са полезни за нея.

Свободна воля в здрави релси.

Среден път няма. Няма и ничия земя. Нужна е увереност, за да се действува правилно, да се мисли правилно, да се решава правилно.

Интеграционният процес е завършен, няма повече индивидуални различия. Всички са жители на Свободния свят — гаранция за пълнокръвен живот.

Интеграционният процес продължава тридесет години. Новото поколение расте без терзания. Щастлива младеж!

Дан също израсна без терзания. В какво тогава беше разликата между него и тях?

Разлика нямаше.

* * *

Беше нощ. През процепите на прозорците се виждаше градът. Стената вече не отразяваше, а излъчваше дифузна светлина. Зад нея се виждаха неясни петна. Образуванието, наподобяващо факла, изглеждаше черно като бездна. То поглъщаше звездите. Една по-светла ивица го отделяше от останалото небе. Тази ивица беше съвсем тясна и по нея пробягваха отражения.

Полковникът седеше при тях в палатката. Соня бе запазила спокойствие, но стоеше вдървено изправена и се усмихваше иронично. Офицерът се правеше, че не забелязва нищо.

— Току-що се връщам от разузнаване. Пропътувахме десет километра покрай стената, без да открием врата или отвор. Проверихме материала — става дума за нещо средно между стъкло и керамика. Материята е твърда, но не и неразрушима, здрава, но еластична. Втвърдена течност. Дебелина—18 сантиметра — установихме чрез звукови измервания. Естествено, не е изключено зад тази стена да има още една, вътрешна.

— Нима искате да взривявате? Не трябва ли най-напред да се провери все пак дали някъде няма вход?

— Това е площ от около десет хиляди квадратни километра с периметър приблизително петстотин километра. Ще са ни необходими няколко седмици.

— Какво смятате да правите?

— През нощта ще изпратя ултиматум. Ще поискам да ни отворят.

— Сигналите няма да минат през йонизираната зона.

— Съжалявам. Тогава не остава нищо друго, освен да използваме сила. Но аз искам да направя всичко възможно, за да постигнем мирно разбирателство. В противен случай ще използваме взрив. Каквото и да стане, утре ще бъдем в града!

Превозните средства отново се наредиха в полукръг на двеста метра пред зида. Всички бяха насочени към една цел — някакъв сив предмет от картон или стерео-пор. Един кабел се проточваше от стената до колата на полковника. Той включи щепсела, след което на стената се появи паяжина от пукнатини, вдигна се кафяв облак и закри зейналата дупка, която се видя само за части от секундата.

По даден от полковника знак колоната се раздвижи — транспортьорите на екипажите сега носеха автоматични пистолети и пушки; камионите бяха с вдигнати покривала; дулата на картечниците и минохвъргачи-те бяха насочени към отвора, около който се разиграваше всичко.

Облакът се разсея. Полукръглата дупка зейна отново, керамичната маса се бе разпукала, краищата бяха обгорени, овъглени, назъбени, извити навътре.

Колите спряха на двадесет метра пред процепа. Роверът се отдели и на своите безформени гуми се приближи бързо до разрушената стена, после изчезна навътре.

— Въздухът е нормален, температурата — 24 градуса по Целзий, радиоактивност няма.

Съобщението дойде по радиото и се чуваше тихо, но ясно. Приемането беше по-добро, отколкото през следващия ден.

Най-напред потеглиха бронетранспортьорите, влязоха вътре и заеха позиция вдясно и вляво зад отвора. После тръгна колата на полковника, останалите го последваха през процепа.

* * *

Пропътувахме около двадесетина метра и спряхме на равна платформа с матов метален блясък. Тук експлозията не беше причинила разрушения, само няколко отломки от срутената стена бяха разхвърляни по пътя ни.

Намирахме се върху своеобразна рампа, която се издигаше на около три метра височина и беше обърната към града. Далече долу се простираше ивица земя, която приличаше на игрище или спортна площадка. Виждаха се писти, гимнастически уреди, игрални полета, плувни басейни, разположени на ширина и наклонени към центъра. На около петстотин метра зад тях започваше истинският масив на града — редица пирамидообразни сгради в сребристо сиво, с плоски покриви. По-нататък постройките бяха още по-високи — гладки бели квадрати, ръбести кули, а над тях чиниевидни платформи. Всичко създаваше впечатление за безапелационен ред — никъде не се виждаше по-свободна архитектура, резки завои, високи мостове. Нищо от това, което очаквахме да видим, и въпреки това впечатлението беше поразяващо — мащабността, категоричността, логиката — всичко това покоряваше. Светлината струеше от няколко места, венец от светещи, тела, разположен над града. Бе приятно, меко, бяло излъчване — ярко, макар не толкова, колкото това на слънцето, по-ясно, отколкото при нас, но причина за това беше чистотата на въздуха. Нямаше дим и прах.

Това сравнение още тогава ли ви хрумна?

Не ви разбирам.

Казахте светлината беше по-ясна, отколкото при нас.

Не. Опитвам се само да ви опиша картината.

А жителите на града?

Не видяхме никакво живо същество.

* * *

Радиовръзката се нормализира отново. Йозеф, чийто приемник ловеше няколко дължини, засичаше различни предавания — музикоподобни звукови комбинации, гласове, шумове, напомнящи говор, периодични сигнали. В началото обаче той нямаше време да се занимава с всичко това. Трябваше да се обмислят следващите ходове.

Тъй като отникъде не можеше да се слезе от стръмната рампа, полковникът заповяда да я изравнят откъм едната й страна. След няколко взрива колоната потегли, криволичейки. Така изминаха петдесетина метра. Една своеобразна сцена, посипана с ръждивокафяв пясък и обърната към града, бе определена за място на лагера. Оръдията бяха изтеглени напред, във фланговете, за да подсигурят в случай на нужда отстъплението. Малко по-късно подредиха палатките в две редици, както на учебния плац. Няколко поста наблюдаваха местността, съоръженията, сградите. Никъде не личеше живот. Една радарна антена се въртеше и отразяваше чутото върху екран. Картината не се променяше. Фунията на звуковия рефлектор бе насочена като голямо ухо към центъра. Долавяше се само равномерен тътен, някакво общо неспокойствие, предизвикано като че ли от въздушни течения, въпреки че нямаше вятър. Може би стъпки, гласове, превозни средства или машини, скрити навярно зад стената, някъде навътре или надолу.

Топографската команда работеше усърдно и от време на време издаваше информационен бюлетин — Няма нито растения, нито микроорганизми,

не се забелязват почвени бактерии,

въздухът е абсолютно обезпрашен,

температурата е постоянна — 24° С,

въздухът не е натоварен с никакво електричество,

най-горният земен слой е от синтетична материя,

светлината отговаря на слънчевия спектър.

Тази информация нямаше особено значение, човек можеше да я получи и без специални измервания. Хората се занимаваха с банални неща, сякаш в този нов свят, в необичайната обстановка, в непознатия град, който още не е разкрил нито една от своите тайни, нямаше какво друго да се прави. Увличаха се в тези обикновени дейности, за да не мислят за необикновеното. Не температурата, влажността или съставът на въздуха бяха особеностите на зоната, а нейната история и ролята й в общото развитие. За тях те не знаеха нищо. Трябваше да започнат от началото.

— Оттук не може да се направи кой знае какво — каза Павел.

— Може би Йозеф ще открие нещо!

— Досега само някакви шумове!

— Може да е някакъв език, но начинът на предаване е странен… вероятно се дължи на модулацията…

Стояха пред палатката, радиостанциите бяха закрепени върху колите. Когато искаха да пеленговат, антените трябваше да са в движение.

Полковникът се приближи.

— Чух вече — никакви разбираеми сигнали. Какво ще кажете вие, учените, за положението?

— Няма много за казване. Градът е чудо на техниката.

— Всичко изглежда спокойно.

— Дали са чули ултиматума. Не реагираха.

— Тук наистина нямаме никакви шансове. Трябва да стигнем до центъра.

— Не бързайте толкова! — Офицерът посочи неопределено в далечината. — Трябва да бдим за сигурността си. Отначало ще останем тук. Никой няма да прекрачва постовата линия.

— Не можем да стоим дълго време на едно място.

— Мисля, че най-добре ще е днес да останем тук и да изчакаме. Ако някой иска да ни пропъди, няма причини да се бави. Не бива да се заблуждаваме — всеки момент можем да бъдем нападнати по всякакъв начин.

— Не личи някой да ни е забелязал.

Грег вдигна ръка:

— Може би тук вече няма живот. Това е моя хипотеза. Експлозията не беше безшумна. Ако в града все още има обитатели, то не би им било безразлично дали някой взривява стената им и нахлува с танкове, разполага се да станува и насочва оръдията си срещу сградите им.

— Какви са заключенията ви?

— Измрели са. Може би от епидемия, а може и да са дегенерирали.

— А радиосигналите?

— Автоматични. Кой знае дали и защитната им система не е била автоматично програмирана и не е изпълнявала задачата си, въпреки че хората, които е трябвало да охранява, вече не са били живи.

— Възможно е. Това би улеснило нашата акция.

— Би било твърде просто.

— Би било твърде тъжно — каза Соня, — ако конструкторите на това съоръжение не са между живите. Постигнали са много.

— Каква е стойността на техните постижения в един затворен свят?

— Това е бил техният собствен свят.

— А може би все пак ни наблюдават! — каза Дан. Той посочи към края на лагерния плац, където се издигаше едно ниско възвишение. На най-високото му място стърчеше черна пръчка.

— Преди я нямаше. Щях да я забележа. — Дан разказа какво се беше случило предния ден.

— Да проверим — предложи полковникът. Минаха нататък, приближиха на около десет метра до пръчката, видяха мигащо кълбо на горния й край… изведнъж всичко потъна в земята. На мястото не се виждаше нищо друго освен малка вдлъбнатинка и даже след като разровиха пясъка наоколо, не намериха и следа от пръчката.

Полковникът нареди на двама войници да изкопаят дупка. На петдесет сантиметра дълбочина земята стана по-твърда; натъкнаха се на слой спечен зърнест материал, между отделните парчета имаше дупки, запълнени с пясък, но това беше всичко.

— Как мислите? — попита полковникът. — Може би е микрофон? Или телевизионна камера?

— Може. Би могло да бъде и сферична леща, която да обхваща цялата околност.

— И да препредава.

— На кого?

— Кой знае?

— Значи, вече са се запознали с нас — установи полковникът.

Изрече го съвсем спокойно, но като че ли леко се стегна, а ръката му легна на оръжието.

— Това не е гаранция, че тук има хора — каза Грег. Върнаха се бавно до палатките. — Може би е част от автоматиката.

— Ето пак!

— Отново е там!

— Наблюдава ни!

Полковникът се обърна, извади автоматичния пистолет, нагласи го на ядрени лъчи, прицели се и отсече пръчката малко над земята.

— Не биваше да правите това — каза Дан.

Изтичаха и видяха как остатъкът изчезна в пясъка. Павел вдигна другата част от пръчката и я подаде на полковника. Той я погледна и я даде на Йозеф.

— Да се изследва!

Непосредствено след това бе отправено и първото предупреждение. На всички околни височини се появиха черни пръчки.

Часовете се точеха бавно. Групите нямаха работа и полковникът, за да ги разсее, им заповяда да почистят превозните средства. С тежките, като че ли пълни с олово костюми, и затворени шлемове това не беше лека задача, нещо повече, както всички знаеха, не бе и нужна. Подчиняваха се, но го правеха с нежелание и бяха смутени от тънките пръчки, които ги наблюдаваха открито — като любопитен полицейски поглед.

Късно следобед немите стражи внезапно потънаха и настроението се повиши.

Йозеф и Грег се занимаваха с радиостанциите си. В 18 часа успяха да хванат музика. Беше звук като от камертон, кратки камбанни удари, без общ постоянен такт, но въпреки това се долавяше някакъв ритъм с произволна честота.

— Не зная дали звуковата картина отговаря на действителността — използвах възможно най-чистите синусови тонове.

— Не трябва ли в такъв случай да се разбира и езика?

— Слушайте!

Шестимата включиха приемниците си и се заслушаха в звуковете, които, макар че звучаха неясно, бяха човешки. Йозеф промени модулацията и изведнъж пискливият тон изчезна и те чуха езика, който бяха учили, същия този, който познаваха от учебниците, от магнетофонните ленти и за който не вярваха, че съществува още.

— …17, 29, 31 печелят; 2, 10, 33 равни; 11, 13, 20 удвояват; 9, 19, 31 залагат; 12, 18, 23 губят; 14, 26, 35…

Беше приятен женски глас, толкова кристално чист, че можеше и да не бъде непременно човешки. Това, което чуваха, не бе особено съдържателно, но в момента ги развълнува фактът, че въобще можеха да разберат нещо, и те слушаха внимателно, свикваха постепенно с произношението, макар то да не съвпадаше изцяло с онова, което бяха упражнявали и се бяха опитвали да наподобят.

Когато Йозеф изключи, те запротестираха, но имаше технически трудности — предаването мина на друг обхват на вълните, а може би стана и видео.

„Дали това е доказателство за наличието на живот?“ — всички си задаваха този въпрос.

— Механизмът на една играчка може да продължи да работи дори когато вече никой не играе с нея.

— Вие искате ли въобще да намерим хора? Или бихте предпочели да не съществуват?

— В такъв случай всичко би станало наше без затруднения.

— Не би имало съпротива и спорове.

— Но все пак би било чудесно да намерим хора. В известен смисъл това е нашата задача тук.

В 20 часа Йозеф бе нагласил апарата си тъй, че Да може да хваща различни станции. Повечето предаваха серии от неразбираеми знаци. Грег седеше пред компютъра и търсеше някакво решение. Трябваше му обаче по-голяма и по-бърза машина от тази, която имаше на разположение. Въпреки всичко радиовръзка с отвъдния свят нямаше — както и преди разчитаха само на себе си.

Стана 21 часа, светлината не се промени, очевидно тук нямаше смяна на ден и нощ. Бяха уморени, но когато дойде заповедта за нощен сън, малцина можаха да заспят. Лежаха в палатките си, върху надуваемите дюшеци и се въртяха неспокойно.

— Пусни малко музиката, Йозеф!

Меките тонове, които зазвучаха, бяха сякаш нереални. Те идеха от неизвестността, бяха непознати, ала действуваха успокоително. Унасяха в полусън, създаваха спокойствие.

Музиката затихна и един приятен глас заговори:

Бъдете над нещата.

Сигналите са без значение.

Знаците не означават нищо.

Съмненията са излишни.

Беше хубав ден.

Елате с нас.

Земята е далеч.

Ние сме извън пространството.

Ние сме извън времето.

Мислите са безгранични.

Не чувствуваме нищо.

Не мислим нищо.

Не желаем нищо.

Потиснете вашата памет.

Облекчете съществуването си.

Звездите избледняват.

Време е за почивка.

Всичко, което трябваше да се направи, е направено.

Който се надява, той се и страхува.

Който се радва, той и страда.

Изгрява зората.

Случило се е всичко, което би могло да се случи.

Всичко, което е имало смисъл, е премислено.

Всичко, което е можело да се създаде, е сътворено.

Няма вече дела.

Действителността е отвъд бездната.

Има само една крачка до Сириус.

Само едно дихание и слънцето ще угасне.

Елате с нас.

Погледнете назад.

Ще видите невидимото.

Ще почувствувате безкрайността.

Вече няма да броите часовете.

Няма да измервате.

Няма какво да се пресмята.

Няма какво да се решава.

Беше хубав ден.

Животът беше пълен с чудеса.

Станете като нас.

Останете при нас.

Вие сте част от нас.

Всички бяха доволни и унасяйки се, заспаха усмихнати. Рано сутринта, когато бе дадена тревога, по лицата им бе изписан израз на щастие, сякаш бяха сънували чудесен сън.

Предавателят мълчеше, микрофонът тихо бръмчеше. Йозеф го изключи.

* * *

Стратегия на интеграцията

Интеграция (лат.)

а) общо: обединяване, образуване на по-обхватно цяло

б) мат.: натрупване на диференциални елементи

в) соц.: функционално включване на една частична социологична система в общата система

Фази на интеграцията (соц.)

0. Пропагандна подготовка

0,1 радио

0,2 агитатори

0,21 материални действия, саботажи

0,22 психологическо въздействие

1. Военна акция, потушаване на съпротивата

1,0 психомедикаменти (чрез питейна вода, хранителни продукти, климатични инсталации)

1,1 бактерии, вируси

1,2 химически бойни вещества

1,3 конвенционално оръжие

1,4 атомно оръжие (само в случай на отстъпление)

2. Инвазия

2,1 комуникационна система

2,2 психо-медицински центрове

2,3 хранилища за питейна вода

2,4 снабдяване с хранителни продукти

2,5 транспортно дело

2,6 научни изследвания

2,7 правителствени центрове

2,8 жилищни райони

3. Анексия

3,1 анализ на местните управленчески механизми, завземане

3,11 поддържане на равновесието

3,12 транспозиция — разполагане на по-широка работна площ

3,13 уеднаквяване с предварителната представа за целта

3,2 анализ на социалните видове и стойностните скали

3,21 трансформация на социоструктурата

3,22 сломяване на традиционната съпротива

3,23 възприемане на задължителни политически идеи

3,24 привличане на елит, верен на партийната линия

3,25 заемане на ключови позиции от местни кадри/вж. 3,24/

* * *

Задачата им изглеждаше лесна, както изглежда лесно всичко, когато е вече реализирано.

Анализът:

Комуникационни мрежи. Обвързани системи. Устройства за обратна връзка. Отрицателен feed back,

лесно за разкодиране,

смущаващо въздействие,

регулируем параметър,

командно въздействие,

входен параметър,

Държавите са адаптивни системи. За анализ на тяхното поведение теорията на управлението предоставя инструментариум от формални математически методи. Те и особено променливите функции, изразяващи се чрез съотношенията между входните и изходни параметри на един член от веригата, позволяват държавните системи да бъдат изучавани във времето. Ако тези съотношения са известни, тогава равновесието на една система може да се опише с поредица от диференциални уравнения.

Независимостта на регулатора от причината за смущението дава възможност в много случаи различните видове смущения да се преодоляват чрез относително проста система за автоматично регулиране с малка вариация. Този факт се дължи на обстоятелството, че причинно-следствените отношения в една система не са еднозначни, а многозначни. Върху отклоненията от определена зададена величина влияят голям брой смущения. Регулаторът, чиято задача е да компенсира тези отклонения, получава информация само по косвен път, от изхода на системата, според това, дали се е появило някакво смущение, което да е причинило промяна. Неговата вариативност следователно не трябва да бъде по-голяма от тази на отклоненията на резултата от зададената величина.

Върху смущенията, чиято причина е неизвестна, влияе обратно управляем регулатор. По този начин става възможно разрешаването на някои проблеми от инстанция, която не е запозната с тях. Въз основа на тези свойства могат да бъдат овладени извънредно сложни системи чрез обратно управляеми регулатори. Добър пример за това е държавата. Тя се състои от хора и материални средства. Преследва своята цел в условия, чиято промяна зависи в голяма степен от други държави или от творческата активност на гражданите й. Самият човек е изключително сложна случайна система. Действията му не са детерминирани, мотивите му — не винаги ясни. Освен това хората имат различни качества, които не се поддават на подробно описание. Държава и човек действуват като системи с обратна връзка. Нито промените на околната среда, нито тези на самата държава могат да бъдат предвидени със сигурност. Въпреки това е възможно държавната организация да бъде контролирана с помощта на сложна система от обратно управляеми вериги.

Всички системи подлежат на схематизирано описание.

Всички системи се поддават на количествено определяне.

Нито една система не излиза от рамките на една обща схема.

Характерни въпроси за постигане на решение.

Критерии за функционални типови структури.

Кои комуникативно обозначени групировки са отстраними?

Каква свобода се дава на организациите участнички?

Какви са верните алтернативи за действие?

Какви поощряващи стимули са предвидени за отъждествяване на личните цели с целите на организацията?

Развита ли е безконфликтната йерархия? Прости отговори да–не,

статистически равносметки,

функционални отношения,

алгоритмична формулировка,

планови уравнения,

текущи диаграми,

векторни полета,

графични мрежи,

мотивационни области,

вероятностно подреждане,

стимул-реакция,

програми.

Това, което следва, е познато. Всеки на мястото си. Монтиране на подслушвателни уредби, разшифроване на кодове. Включване. Постепенна промяна на сигналните редове. Модулация на акцентите. Транспозиция на стойностната скала,

аудиовизуална информация,

подсъзнателни стимули,

кибернетична педагогика,

естетически програми,

психологическа подкрепа,

преминаване на вторично ниво,

предлагане на недиференцирана свобода.

Всяка стъпка се контролира. Отчитат се въздействията, резултатите се вземат пред вид като параметри в следващите акции. Излишната информация се отстранява. Пречките се преодоляват. Несигурността е изключена. Стратегията е изпробвана. Преквалификацията не създава трудности. Преустройването не плаши. Усърдието да се премахнат старите структури е забележително — такъв е опитът от предишните акции. Може адаптационният период някъде да е по-продължителен, някъде по-кратък, може да се появят трудности при приспособяването, непредвидени варианти, но всичко това не влияе на общия ход, не променя ефекта. По този начин се доказва, че шансовете на бъдещите акции са още по-големи, отколкото на досегашните. На практика тези шансове са стопроцентови.

* * *

На следната утрин ги разбуди алармената сирена. Когато изскочиха от палатките, неколцина мъже стояха на възвишението зад лагера и наблюдаваха нещо.

Между стръмнините опасно криволичеше калиграф-ски изписана линия с остри завои. Заприлича им на релсов път. Нещо като стрела профуча по него — червено ланцетовидно превозно средство, на четири колелета, с нещо, подобно на котва, висящо на една шина на задната му част. При острите завои оттам изскачаха искри. Колата се занасяше, но продължаваше да лети, задържаше я само котвата. Въздухът бе изпълнен с метално скриптене. Появи се втора кола, отровнозелена, прелетя по отсечката, хвърли се в завоя, внезапно намали ход, ускори, изчезна в един тунел, после прелетя над един връх…

— Тревогата бе излишна — каза Тибор. — Това не ни засяга.

— Сякаш въобще не се интересуват от нас. Висим тук като неканени гости.

— Никакъв респект пред завоевателите, нали?

Нещо изпука, чу се гласът на полковника:

— 10/4, не надхвърляйте границите на допустимото с вашите забележки, ако не можете да ги потиснете!

Почти всички войници се бяха събрали на края на насипа и гледаха надолу. Оръдията бяха обърнати с дулата към пистата. Автомобилите се бяха отдалечили от погледа, отново бе притихнало. Тъкмо когато смятаха, че шумотевицата е минала, нещо зави оглушително и цял рояк коли се изсипа по „шосето“. Явно беше, че можеха да сменят пътните платна, тъй като, както се виждаше, всички искаха да пътуват повече откъм вътрешната страна на завоите.

— Как мислите, наистина ли е толкова безобидно, колкото изглежда? — попита полковникът.

— Като че ли да! Но сигурен отговор няма.

— А може би е диверсия?

— Невероятно, но все пак възможно!

Няколко дежурни бяха напуснали постовете си и наблюдаваха спектакъла. Майорът им отбелязваше наказателни точки и ги пращаше по местата им. Връщаха се с неохота. Надбягването бе вълнуващо. Човек можеше да забрави тежкото си положение. Няколко коли изхвърчаха на завоите и се намериха на банкета. През шлемовите високоговорители се чу многогласен вик. Колкото и опасно да изглеждаше, нито една кола не се обърна, само се занасяха настрани и после отново се вливаха в пътя, за да продължат надбягването. Окуражаванията се засилиха, чуваха се забележки, подвиквания и подофицерите трябваше да се намесят енергично, да настояват за ред, но без желания ефект.

— Вижте! Полковникът! — Този път Йозеф бе включил вълните, на които можеха да разговарят необезпокоявани (мярка, която не бе привилегия, а трябваше да служи на по-нататъшните им задачи).

Полковникът бе вдигнал лицевия предпазител на шлема си, за да погледне през бинокъла.

— Щом той самият така открито пренебрегва предохранителните мерки, скоро няма да има възможност да ги прилага въобще.

Офицерът се обади отново:

— Мисля, че трябва да разгледаме всичко отблизо. Сигурно има възможност да пленим някой жител. Дан, Павел, Йозеф, елате! Другите остават тук.

Тръгнаха. Присъединиха се и другите десетима, които полковникът беше определил. Прекосяваха игрища, прехвърляха насипи, прегазваха площи, покрити с мек като прах пясък, който стигаше до коленете, и приближаваха до следващия завой.

— Ето ги отново черните пръчки! — извика Йозеф.

Имаше право. Точно на завоя се виждаха няколко от тях, скупчени на едно място. Едни стърчаха високо нагоре, други едва се подаваха от пясъка, имаше няколко и покрай самото шосе.

— Предавателно устройство — предположи Йозеф, — телевизия. Следят надбягването. Вероятно е голямо събитие.

— Такова рали без публика?

— И при нас намалява броят на посетителите — каза Дан. — Логична последица от добрите предавания. Никой вече не ходи на стадионите.

От общия канал се чуха викове:

— Зелената води!

— Кара щуро!

— Виолетовата ще я надмине! Да се обзаложим!

— Залагам на зелената.

— Червената ще бъде последна — каза полков никът, — остана далеч назад.

— Интересувате ли се от автомобилни състезания? — попита Соня.

— Не — отсече полковникът — Но последния ще го приберем, ще мине оттук. Скрийте се!

Той имаше право. Завоят не бе много далеч от финалната отсечка. Първите, които все още бяха в пакет и си разменяха водачеството непрекъснато, вече се задаваха.

Лежаха зад насипа, слушаха виенето на дивата гонка, засипваше ги дъжд от искри.

— Все пак ни видяха — отбеляза Дан и посочи черните пръчки.

— Не се безпокой — отвърна полковникът и даде указания на хората си. Когато и последните автомобили се приближиха, мъжете извадиха пистолетите си и покосиха загадъчните телевизионни камери. Отмина предпоследният, двама войници изскочиха на релсовата линия и поставиха върху средната шина чиниевидна мина. Когато последната кола стигна до мястото, се чу взрив и тя изхвръкна от завоя. Блъсна се в насипа, преобърна се няколко пъти и остана да лежи — беше без една гума, дясната страна бе разбита, предната част — хлътнала. Но въпреки всичко експлозия нямаше. Войниците затичаха нататък с пистолети в ръце, обградиха колата. Приближиха я бавно, двама излязоха напред и вдигнаха смачкания покрив. Нямаше нито шофьорско място, нито волан — вместо това се виждаше метален сандък, от който излизаше жица. Тя водеше към една антена, която сега, след случилото се, бе прегъната. Иначе колата беше празна.

* * *

В тези първи часове направи ли ви впечатление нещо във вътрешността на града — нещо необикновено, някакво въздействие върху хората или върху вас самия?

Нищо особено.

В какво настроение бяхте?

В добро.

Всички ли?

Мисля, че да.

Необикновената обстановка не ви ли повлия?

Никой нямаше усещане за непосредствена опасност.

Но все пак имаше странни събития, например появяването на черните пръчки.

Всички, включени в авангарда, бяха внимателно подбрани и проучени. Всеки от тях би могъл да се справи и с много по-тежки обстоятелства.

Как си обяснявате тогава нарушенията на дисциплината?

Може би защото не се случваше нищо. Всички горяха от нетърпение я биха влезли с най-голямо удоволствие в града, а им бе наложено скучно и бездейно изчакване.

На тринадесет години, по време на кадетството си, сте избягали за три дни от лагера. Спомняте ли си защо?

Смътно — мисля, че имах романтични идеи и исках да живея необвързан и свободен.

Членовете на групата за специални задачи се провиниха в нарушение на служебния ред. Използваха общия канал, за да разговарят за неща, които не засягат другите екипи.

Това се случи само веднъж — от недоглеждане.

Наистина ли само веднъж? Не можеше ли радиопредаването, което слушахте нощем, да бъде следено и в другите палатки?

Не.

Дори и при недоглеждане?

Не… едва ли… никой не е споменавал нищо по този въпрос. Дори полковникът.

Онази вечер полковникът беше дълбоко заспал.

* * *

— Пригответе се за проучване на града. Ще участвуват транспортьори 1 и 3, един бронетранспортьор и спецотделението. Всички други остават в лагера.

Колоната напредваше добре. Препятствия се явяваха рядко — веднъж един басейн, веднъж съоръженията на някакво стрелбище. Местността, макар и добре разположена, изглеждаше мъртва. Нямаше ни дървета, нито храсти, никаква зеленина, не се виждаха нито птици, нито насекоми. Никъде не можеше да се открие човек.

Стените на сградите бяха вече близко. Оказа се, че площите между блоковете са много по-големи, отколкото изглеждаха отдалече — не тесни проходи, а стръмни полета, разположени терасовидно. Докато стените пробляскваха в сребристосиво, балюстрадите имаха антрацитен оттенък. Не беше ясно как може да се стигне до горните етажи, но в подножието на сградите имаше квадратни отвори, които водеха навътре.

Колоната остана в началото на равнината, по средата на обточения с релси път; върху релсите, на около двадесет метра разстояние, бяха разположени плоски елипсовидни транспортни средства, открити отпред и отгоре, с по две места за сядане.

Войниците следваха поетата посока още десетина минути, след което стигнаха до един кръстопът. Продължиха направо до следващата пряка, после до другата. Свърнаха наляво, заобиколиха блока, стигнаха Отново до познатата улица — а може би беше някоя друга, но с нищо не се различаваше от останалите.

Йозеф работеше на пеленгатора, приемаше сигнали, гласове, които пееха, рецитираха, шептяха, питаха; чуваше се музика, сънливо дрънкане и гръмки барабанни удари, в промеждутъците прозвучаваше отново и отново плътен мъжки глас, който подканяше:

… Изправете се,

разтворете прозорците,

вдишайте дълбоко прохладния въздух,

оставете се на случая,

нямате нужда от цел,

забравете това, което ви тежи,

обгръща ви облак,

облива ви топлина,

заобикаля ви доброжелателство,

дъх на забвение, няма минало

и бъдеще.

— Можеш ли да настроиш предавателя? — попита Соня.

— Не ни върши работа, нужни са ни много антени, ако не се лъжа, по една за всеки блок. Не можем да разберем къде е централата.

— Какво ще правим по-нататък?

— Ако няма хора, нямаме много работа. Няма да има нужда да издаваме бюлетини и да принуждаваме някого да се нагажда към нашия ред.

— Но аз защо съм тук? — попита Соня.

— Защо дойдохме?

— Още не е установено, че няма хора. Не сме влезли в сградите.

— Защо не опитаме?

— Полковникът е предпазлив и аз съм почти убеден, че е прав. Ако тук няма никой, няма защо да бързаме. Но ако пък има, трябва да сме готови за всичко.

— Работа ще имаме достатъчно дълго — по-дълго, отколкото ще ни е приятно. Няма значение дали все още съществуват хора или не, ще изследваме техниката им, ще се запознаем с откритията им, със системата им на управление, с начина им на живот — откъснати от света, създали около себе си изкуствена обстановка. Ще се опитаме да разберем откъде черпят енергия, суровини, хранителни продукти. Ще видим как са се развили — духовно и физически.

— С наука ли ще се занимаваме тук?

— Ако се окаже, че нямаме други задачи, да!

— Тогава да изпратят други, които да се заемат с това.

— Ние сме тренирани да се нагаждаме бързо към всяка ситуация. По-експедитивни сме от останалите. Ако това беше нормален град, за няколко часа трябваше да знаем как се управлява той, къде се намират ключовите места, как можем да привлечем населението на своя страна. Може би сега няма защо да предприемаме нищо, но проблеми за разрешаване има достатъчно.

— Само Соня няма какво да прави.

— Да си ходя ли?

— Не, Соня, ти си с нас!

* * *

Вечерта се върнаха в лагера. Не бяха видели нищо освен празни улици, стени без прозорци, ивица изкуствено небе. Групите бездействуваха, някои от хората се шляеха безцелно. Мнозина бяха отворили шлемовете си. Полковникът преодоля колебанията си и разреши официално предпазните костюми да се свалят. Анализаторите не бяха установили и следа от микроби и вече никой не вярваше в тайнствени вируси.

Когато в 21 часа дойде заповедта за нощна почивка, войниците не бяха уморени, тъй като бяха работили много малко, а и бяха раздразнени, защото и малкото, което им бе наредено, им се струваше елементарно.

Йозеф бе взел приемниците в палатката и прослушваше диапазона на някои вълнови честоти.

— Как ще продължим?

— Имаме нужда от пълна свобода на действие, иначе не можем да напреднем.

— Утре ще разгледаме къщите, дори полковникът да не е съгласен.

Ядоха, набелязаха си някои неща, изпробваха част от уредите. Вече нямаха какво да правят. Навън беше светло, денят нахлуваше през процепите на палатките и хвърляше безброй сенки.

— Нямаме ли нищо за затъмняване? От това проклето празнично осветление не може да се мигне.

Закрепиха сребристо фолио от опаковъчна хартия над отворите. Стана сумрачно, но вечерно настроение не се създаде. Легнаха отегчени по гумените дюшеци, придърпаха одеялата върху себе си.

— Пусни музика, Йозеф!

Тясното пространство се изпълни от разтеглени, ту усилващи се, ту затихващи звуци, постепенно реалността избледня и отстъпи място на приятна омая.

На фона на музиката отново прозвуча глас — този път женски — приглушен, мек, трепетен:

… това е часът на нежността,

часът на прастарите игри,

бъдете добри един към друг,

подарявайте си топлина,

оставете ръцете да галят,

потърсете устните си,

погалете влажните коси,

охладете горещата кожа,

вслушайте се в гласа на нощта,

обгърнете се в мантията на забравата,

сладостта е в тайнството,

търсете я, търсете я…

Дан превъртя копчето и погледна към Соня. Тя го гледаше с широко отворени очи. Той протегна ръка и тя тръгна към него. Устните му докоснаха челото й, очите й, страните, устата. Ръката му усети раменете й. Погали гладката й кожа. Беше тихо, чуваха се само сдържаните им въздишки, леката музика и гласът от високоговорителя. Дан още се колебаеше. За миг той като че ли видя всичко това отстрани — как принципите се разпадат, колебанията избледняват. Изведнъж му олекна странно. Светът притъмня, той не виждаше нищо, всичките му сетива се концентрираха в чувството. Обзе го странен смут и той се предаде. Соня го целуна, той й отвърна. Дълго стояха безмълвни и неподвижни. Някъде иззад завесата от сенки гласът ги убеждаваше, хипнотизираше ги.

На следващата сутрин, когато се събудиха, лежаха един до друг, но въпреки това се чувствуваха безкрайно отдалечени. Не осъзнаваха какво се бе случило, може би беше сън и може би всички са сънували един и същи сън.

Малко след това по радиото се обади полковникът — имало нещо интересно.

Изкачиха възвишението и стигнаха пътя, който ги беше довел дотук преди два дни. Спряха на рампата. Оттук можеха да видят гребена на платото и част от изкуствената стена. От взрива нямаше вече и помен. Стената беше равна, матовопрозрачна, както и преди, оттатък се простираше безкрайна равнина.

— Оградени сме.

— Откога? Постовете не са ли забелязали нищо?

— Не Трябва да е станало тази нощ. Вчера някои от нашите бяха тук. Уверяват ни, че отворът все още е съществувал.

— Какво ще правим сега?

— Не давайте гласност на случилото се, за да не се предизвика безпокойство. Нещата не са трагични. По всяко време можем да взривим отново. Ако трябва, ще вдигнем цялото небе във въздуха.

* * *

… Все още усещаше електродите върху гладко избръснатите си слепоочия, по китките следите от детектора, който контролираше пулса. Отначало беше доволен, след това раздразнен, на края обезпокоен… като че ли не ставаше въпрос за обикновено закъснение, за временно отлагане — сега вече беше сигурен, че го подозираха в нещо, че имаха някакви съмнения. Въпросите за настроението, дисциплината, общото поведение потвърждаваха това. Виновен ли търсеха? Или искаха да го накажат? Метеж ли подозираха? За инициатор ли го смятаха? Дали не трябваше най-сетне да признае нещо, за да свърши всичко? Но какво? Не премълчаваше нищо, не знаеше какво трябва да премълчи. В първите дни се беше опитал да запази личните си изживявания за себе си. Сега вече отдавна нямаше нищо лично. Забелязваха веднага, ако искаше да прикрие нещо, и лекарят на няколко пъти му поставя инжекция.

Разтрепера се. Не че му стана лошо — чувството за тежест в стомаха можеше да се изтърпи. Непоносима бе принудата да говори. Вслушваше се в себе си объркан, учуден, засрамен от това, какви мисли се появяваха в съзнанието му — неща, които сам не знаеше за себе си и не искаше да си признае. Като че ли изпитваше някаква дяволска радост от това, да излага на показ най-интимните си чувства, да ги анализира, да се рови в тях. В същото време не беше сигурен дали всичко, което казва, е истина. Не измисляше ли безволевото му, отстъпчиво „аз“ случки само за да се хареса на слушателите си.

С удоволствие би запазил преживяването със Соня в себе си. То нямаше нищо общо с по-нататъшните събития, засягаше само тях двамата. Не бяха говорили никога за това, не бяха се връщали към него нито с намек, нито с жест.

Той се беше опитал да премълчи тая история, но когато дойде лекарят с инжекцията, заговори. Дори се страхуваше да не каже твърде много или поне повече от това, което беше в действителност. Заразказва за Соня и двадесет души специалисти слушаха и записваха. Лекарят бе обърнал поглед настрана, русото момиче се усмихваше. Къде ли е то сега? Може би наблюдава през някоя пролука в стената?

Разказа всичко, както смяташе, че е било в действителност, и въпреки това не беше сигурен в себе си. Но дори и да е било истина, случилото се между него и Соня все още не означаваше нищо. Той беше убеден, че тя не го е обичала, не е обичала никого от тях. Беше жест на доверие, на съпринадлежност, породен навярно от чувството за самота, освен това и музиката, която галеше слуха, и подканващият глас си бяха казали думата.

Но всичко това не можеше да бъде причина да го задържат тук, то не беше нарушение на служебните задължения. Защо не го пускаха тогава? Дали русата сестра знаеше? Стана и тръгна към стаята й. Ако не иска да ми каже, ще я накарам насила, науми си той.

* * *

— Давам ви на разположение една кола и десет души охрана — каза полковникът. — Командуването ще поеме лейтенант Рошану. Можете да се движите свободно из местността, не ви налагам никакви ограничения. Само ви моля да бъдете предпазливи. Ще поддържаме радиовръзка. Дръжте ме в течение! Успех!

Половин час по-късно бяха пред сградата и търсеха как да проникнат в нея. На партерния етаж не се виждаха никакви входове и те слязоха от колата, за да се огледат. Войниците останаха. За да се приближат до постройката, трябваше да пресекат пътя, по средата на който се намираше водещата релса за малките двуместни коли. Когато се приближиха, кабинките тръгнаха. По едното платно напред, а по другото назад; кола след кола, в равномерно темпо, без шум.

— Ще пътуваме ли? — попита Тибор.

— Къде е спирката?

— Може би тук. — Йозеф посочи един от металните стълбове, разположени на равни разстояния покрай релсовия път. Отначало не се виждаше нищо. После една от кабините ускори темпо, приближи се до предната, спря пред стоянката, остана, докато дойде следващата кола, потегли и с ускорен ход се отдалечи.

— Имаше достатъчно време да се качиш!

— Да опитаме!

— Нямаме ли друга възможност?

— Все едно е къде ще започнем. Защо не тук? Обзалагам се, че ще научим маса неща.

Йозеф натисна бутона. Сцената отпреди малко се повтори. Йозеф се качи, Грег го последва. Вече тръгваха.

— Идвате или оставате?

— Не бива да се делим.

Десет минути по-късно вече владееха новото си превозно средство. На страничната стена имаше шалтер, чрез който се спираха кабините. На кръстовищата те обикновено продължаваха напред, но можеха да преминат и на някоя от напречните релси, достатъчно бе да се завърти надясно или наляво един лост. Веднага след това от напречната линия върху линията на първоначалното движение се прехвърляше друга кабина, така че редът се запазваше. При слизане от кабинката и напускане на пътната лента веригата от транспортни средства спираше.

— Системата е идиотски сигурна! — каза Павел. — Обзалагам се, че достъпът до горните етажи е също тъй лесен.

Обиколиха няколко пъти сградата, минавайки покрай войниците, които ги гледаха със съмнение. След това направиха проучващо пътуване към центъра, без да открият нещо съществено ново.

— Хайде да опитаме пак! Не вярвам да ни сполети беда.

Нямаха водач, бяха група без йерархични отношения, подбрани внимателно, за да бъдат максимално дееспособни. Всеки можеше да поеме командуването, ако работата опреше до неговата специалност, но дори тогава никой не издаваше заповеди. Обикновено се правеха само предложения, които или всички приемаха, или — ако имаше основателни възражения — ги отхвърляха.

Вървяха покрай фасадата и не бе трудно да намерят контактен ключ като оня на линията. Беше в една ниша в стената, около която имаше плитък улеи в земята във форма на правоъгълник.

— Ще влезем оттук! — Йозеф натисна шалтера и от улея се издигнаха стъклени стени, обградиха го, подът също се повдигна, прозрачната кабина ги понесе нагоре. Улицата остана под тях, насрещната стена се отдалечи. Изведнъж спряха, стъклената стена потъна в пода, намираха се на тераса, висока около стотина метра, оградена с парапет колкото човешки бой.

— Ти ли ни спря?

— Да, изпробвах механизма. Съвсем прост е — под тази пластинка се появяват светещи цифри, натискаш и асансьорът спира. Да продължим ли нагоре?

— Не. Нека първо се огледаме!

Пред себе си видяха обикновен входен отвор, без врата или каквато и да е друга преграда. Един дълъг коридор отвеждаше към дифузно осветената вътрешност. Светлината идеше от луминесцентна лампа на тавана — не много ярка, но достатъчно силна. Коридорът беше съвсем празен, не се виждаха дори врати. Вървяха няколко минути, дневната светлина зад тях започна да се губи, докато остана само силуетът на един квадрат. Стигнаха до края на правата отсечка, където една пряка отвеждаше наляво и надясно.

— Да продължаваме ли?

— А как иначе?

— По-добре да маркираме пътя.

Грег извади от джоба на якето си молив и изрисува на безупречно чистия под една стрелка. Свърнаха наляво. Усетиха топъл полъх, който идваше отвътре.

— Вентилация!

— Тази огромна сграда трябва да има климатична инсталация.

— Не чувате ли нищо?

Заслушаха се.

— Идва отзад.

— Не, отпред.

Изведнъж се чу по-ясен шум — дращене и скимтене. Тибор тръгна към напречния коридор. Там имаше човек! Останалите изтичаха след него. Коридорът беше вече празен.

— Къде е?

— Там, напред… изчезна.

— Да не се лъжеш?

— Сигурен съм.

— Да проверим!

Грег отново изрисува на пода стрелка.

— Вижте, прав съм бил! — Откри се нов коридор, този път по-тесен и по-нисък.

— Тук трябва да се е скрил.

— Той видя ли те?

— Не зная, видях го само отзад.

Отново чуха дращене.

— Сигурна съм, че идва отзад. — Соня се върна. Дан я последва. Останалите стояха в колебание. Двамата отново стигнаха до напречния коридор. Не се виждаше нищо. Празни коридори и в трите посоки.

— Виж, стрелката я няма!

— Елате!

— Тук беше!

— Грег, помниш ли къде точно сложи стрелката?

— Тук! — Той клекна и затърси някаква следа. — Нищо!

— Видяхте ли някого?

— Сигурно пак автомат. Може би един вид служба по чистота — да не се мърсят пода и стените. Сигурно е автомат!

Соня прошепна нещо и хвана Павел, който беше до нея, за ръката. Сега и другите видяха. Към тях на един ролков стол се приближаваше някакво същество, отмина ги и те неволно се отдръпнаха назад. Превозното средство изчезна с товара си зад ъгъла. Пръв се съвзе Грег, затича зад него, но трябваше да отскочи — пред него падна стена.

* * *

И така, беше установено, че в града има хора…

Да.

Защо не спряхте мъжа на ролковия стол?

Той не се движеше особено бързо. Лесно щяхме да го настигнем. Искахме да разберем къде отива.

Наистина ли тази беше причината? Не беше ли по-скоро изненадата? Или искахте да не го изплашите?

Бяхме изненадани. Появи се неочаквано. Нямаше защо да го щадим. Но и нямахме основание да го стряскаме.

Някой извади ли оръжие? Можеше да бъде нападение.

Не мога да си спомня… не… в същност Соня държеше пистолет.

Стреля ли?

Не.

Защо? Някой й попречи?

Не. Нямаше причини да стреля.

Какво предприехте след срещата?

Заразглеждахме преградата, спуснатата стена.

Резултатът?

Здрава изкуствена материя.

Толкова здрава, че да не може да се взриви?

Едва ли.

Защо не взривихте?

Можехме да го направим и по-късно.

Дразни ли ви шумът? Плашите ли се, когато той се появи внезапно?

Не, шумът не ми прави впечатление, нито пък внезапният изстрел.

Какво се е случило после?

Върнахме се в лагера по най-бързия начин.

Бягство?

Последица от логично мислене. Трябваше да предадем новината.

Защо не го направихте чрез радиото?

Връзката беше прекъсната. Трябваше да се върнем. Другите не подозираха нищо.

…и бяха безгрижни.

Всичко изглеждаше наред.

Два дена без съприкосновение с врага още не са основание за безгрижие. Хората излизат от лагера без разрешение, използват спортните съоръжения. Някои отиват до гондолния канал и тръгват да се разхождат за удоволствие…

Не можехме да направим нищо.

…Войниците слушат градските предаватели въпреки забраната.

Възможно.

Те откъде знаеха дължината на вълните?

Бяха обикновените, които използвахме и ние. Трябваше само да се завъртят копчетата.

А модулацията?

Бяхме намерили предавател, който използваше нашия вид модулация.

* * *

… Не бяха приятелски настроени към него — това беше ясно, — не го смятаха за герой, опитваха се да го подведат… предателство, саботаж, неправилно поведение…

Но той не беше допуснал грешка, никой от екипа не се бе държал нередно. Всички бяха следвали плана, бяха действували така, както бяха научени, не си позволяваха да имат собствено мнение, не излизаха от схемата на установените норми… и все пак не бяха постигнали целта си. Знанията им, грижливо събираната информация, десетките хиляди факти, начини и методи за решаване на разни задачи не им помогнаха въобще. Не че ги бяха използвали не на място — просто не се бе наложило да ги приложат. Бяха действували така, както им бяха втълпявали, и тъкмо затова сбъркаха. В теорията ли се таеше грешката, или в техниката? В математиката или в логиката, а може би в кибернетиката? На неверни данни ли се дължеше, на неточност или пък на недопустими обобщения. Може би беше заблуда, срив в паметта, преводна грешка, недообработен шифър? А дали причината не беше и в самия принцип — в приложимостта, в преносимостта, в тълкуването му? Машината ли бе виновна, или човекът?

Бяха се застраховали многократно.

Теоретически.

Експериментално.

Безкрайни изчисления, безкрайни опити.

На края: проиграване по математически модели. Симулиране. Тест.

Упражнения върху реален обект.

Моделирането изяснява стратегически основната проблематика. А тя от своя страна служи за импровизирана проверка на избрания екип.

При разиграването се проверява поведението на членовете на групата, отношенията помежду им, техните схващания, вълнения, потребности, комуникативни способности. Резултатът дава основата за изграждане на модел на личността. Върху него се провеждат по-нататъшни опити, експериментират се ситуации, невключени в предварителната тестова проверка.

Всяка група разработва своите критерии самостоятелно, определя целите и реда на предпочитанията си. С натрупване на опит тя ревизира тези критерии според частичното оптимизиране и последователността на учебния процес:

математика,

логистика,

семиотика,

теория на информацията,

теория на кодирането,

Булева алгебра,

теория на автоматизирането,

теория на адаптивните системи,

теория на управлението,

теория на игрите,

теория на сложните системи,

организационна кибернетика,

кибернетична педагогика,

теория на въздействието,

теория на регулирането,

затворени модели на мислене, логически зависимости, причинни обяснения, взаимоотношения в групата. Картината на света е завършена, знанието — цялостно, изводите — категорично формулирани, универсални по приложимост…

Къде беше грешката?

Не в практиката, рутината, начина на мислене, не и в математическите методи.

Енергетични и информационни величини. Физични, биологични и социологични системи. Моделите са общовалидни, теорията е на изключително високо равнище, схемите са конкретни, изводите — задължителни, а резултатите — всеобхватни. Няма скрити параметри, няма неясноти; сферите на приложение са безкрайно много, значимостта — всеобща. Неизвестното е предвидено —

схемата се попълва с информация,

навлиза се в конкретното,

определят се константите,

отчитат се резултатите от измерванията,

реалността като вариационен проблем,

оптимизиране,

максимализиране,

определяне на повратните моменти,

търсене на числени решения,

знакови редове,

списъци,

координиране,

фактът като частен случай на допустимото.

Навярно болното място беше тук? В спектъра от възможности, в реализирания модел на света, в нееднозначната зависимост. Единичното е подчинено на безкрайното, безкрайното винаги предполага нови варианти. Изводи от общото към частното? Заблуда на философията?

Системата им представляваше вярно решение на проблема, но то не беше единственото, имаше и други. Ала тогава аргументът за съгласуваността губеше своето значение или пък беше валиден и за всяко друго решение, но само едно можеше да бъде най-доброто. Кои критерии за оценка да използват тогава? Каталогът на критериите беше изчерпан, може би имаше и други, но в кои области? В такъв случай решението загубваше характера си на идеално. Тогава излизаше, че другите решения бяха равностойни, а чувството за сигурност, което дотогава бе координиращ център на многомерното пространство на социалните въпроси, се оказваше празна химера. Идеологията им не можеше да бъде обоснована научно.

Дан не помръдна, когато тази еретична мисъл се загнезди в него, но той съзнаваше значението й. Изплаши се, когато разбра, че от изводите, които доказваха неговото прозрение, най-напред се откроиха тези, които го засягаха лично. Изведнъж се видя върнат назад, в положението на човек извън обществото. Ако досега все още можеше да приеме, че всички от неговата група биха мислили в подобни ситуации по подобен начин, то сега той мислеше съвсем различно, бе избягал, бе се измъкнал от отговорност, бе отказал да служи. Движеше се в сфери, където никой не можеше да го последва, и ако някой го изпревареше, сам той би го презрял.

Сега той бе останал съвършено сам и се срамуваше, защото всичко това му приличаше на предателство.

* * *

Следващата стъпка бе точно запланувана. Полковникът бе настоявал да не предприемат нищо без охрана от няколко войници. Не биваше да навлизат твърде навътре в града, а по възможност да проникнат в някоя сграда в покрайнините и да се опитат да установят контакт с обитателите.

Използваха асансьора, за да стигнат до първия етаж. Отначало искаха да придобият обща представа. Една топографска команда начерта план. Беше трудно, защото компасът отказа да работи (магнитната стрелка се отклоняваше по необичаен начин от линията север–юг, определиха предната линия за съотносителна координата и си помогнаха с транспортира и далекомера). Нещо като обходен коридор във формата на шестоъгълник заграждаше постройката. Навътре и навън се разклоняваха слепи коридори. От тях пък излизаха други, къси, в които имаше ниши — вероятно врати.

Не се колебаха повече и се заловиха с първата. Вляво и вдясно се наредиха войници с вдигнати оръжия. Тибор прегледа вратата, но не намери нито дръжка, нито ключалка.

— Със сила ли ще влезем?

— А защо да не звъннем? Смяташ ли, че това е звънец? — Грег посочи една ивица матово стъкло до рамката на вратата.

— Какво друго може да бъде?

— Ще видим! — Дан натисна леко. Под стъклото веднага светнаха червени писмени знаци.

— Какво означава това?

Грег отвърна:

— Изглежда, че е някакво съкращение, и смятам, че означава: „Моля, не пречете!“

— Ще се съобразяваме ли с това?

Опитаха на още няколко врати. Едва в следващата част на коридора получиха отговор. Появи се зелен йероглиф и едновременно с това вратата се плъзна встрани. Двама войници изскочиха напред с вдигнати оръжия, но още първият поглед, хвърлен вътре, ги накара да застинат на място. Останалите се дръпнаха слисани назад — пред тях се разкри бездна, дълбоко долу блещукаше вода, наоколо синьо небе, което към хоризонта преминаваше във виолетово, нагоре малко по-наситено, в зенита — кадифеночерно. На този тъмен фон се открояваше свободната игра на светещи пъстри кълба — зелени, жълти, оранжеви, после розови, пурпурни, кафяви, забулени със сребриста мрежа, която трепкаше над разноцветната повърхност, разкъсваше се, на места се съединяваше отново, диплеше се, образуваше фина паяжина и наново се разкъсваше.

Вратата въвеждаше направо в помещението — съвсем празно, ако не се смята една люлееща се платформа, върху която имаше тапицирано кресло. В него седеше мъж с високо чело, бяла коса и обгоряло младо лице. Той гледаше нагоре, явно потънал в играта на многобагрените сфери. После като че ли забеляза, че пред него става нещо необикновено. Изправи се, при което облегалката остана зад гърба му, протегна ръка към една разпределителна кутия — тя се приближи към него и пръстите му заиграха по клавишите. Изведнъж ярките краски на топките, синевата на небето и зелената вода избледняха и се откриха напръскани в сиво стени, леко изкривени, с окръглени ръбове, сводестият таван също бе напръскан в сиво, подът — на тъмносиви ивици.

Мъжът ги погледна учудено.

— Какво значи това? Къде е Джилбърт?

Те влязоха колебливо: първо Грег, после Павел, междувременно нахлуха и войниците, останалите също напираха.

— Напуснете помещението! Кои сте вие?

— Извинете! — каза Грег. — Не сме с лоши намерения, само няколко въпроса.

— От регенерацията ли идвате? Още е твърде рано.

— Успокойте се — помоли Грег, — ние…

— Това е нечувано. Напуснете помещението! Незабавно! — Ръката му заигра по клавишите.

Пред очите им притъмня, когато се свестиха, лежаха вън на терасата, един до друг. Нищо им нямаше. Събудиха се изведнъж, без главоболие, бодри.

— Постъпихме много глупаво — каза Павел. — Изплашихме го.

— Всеки би се стреснал. За него ние сме непознати.

— Той не се изплаши!

— Какво тогава?

Павел вдигна рамене:

— По-скоро се ядоса, възмути се. Не беше страхова реакция. Не изглеждаше стреснат освен в един момент — когато заговори за регенерацията, в гласа му се появи нотка на уплаха.

— Вероятно е очаквал някого?

— Да, затова вратата се отвори.

— А пъстрите кълба?

— Може би експеримент?

— Или някаква игра?

— По-скоро това.

— Прожекция или телевизия?

— Каквото и да е, качеството е високо. Пълно покриване с действителността.

— В първия момент и аз повярвах, че сме във висините.

— Беше невъзможно да се разбере истината.

— С малко логика…

— Ще влезем пак.

— Не бих искал за нищо на света.

— Е, и какво?

— Ще минем предпазливо.

— Не цялата група наведнъж!

— Най-добре само един.

— Рискът…

— Явно, че не са настроени зле, иначе нямаше да стоим тук невредими.

— Можем да рискуваме само един.

— Добре. Кого?

* * *

Всички бяха замесени от едно тесто, имаха еднакво възпитание, бяха обучавани наедно, бяха си близки, разбираха се без думи, изказваха съмненията си свободно, нямаха тайни един от друг, бяха единни, принадлежаха към елита, бяха интелигентни, реагираха бързо, схващаха лесно същността на нещата, но бяха малко консервативни, трудно можеха да бъдат изкара-ни от равновесие, не губеха самообладание, бяха лоши събеседници и не умееха да забавляват; не приличаха на герои, рядко вършеха нещо изненадващо, контролираха се взаимно, бяха си свикнали, надсмиваха се над собствените си слабости, допълваха се, бяха здрави, нямаха илюзии, зрението им беше нормално, държаха се прилично, имаха ниско кръвно налягане, бяха честолюбиви; всички бяха под четиридесетте, държаха се като един, нямаха особени белези, бяха непушачи, всички бяха издържали психологически тест, тренираха различни видове спорт, работеха търпеливо, бяха научени да мислят, умееха да се приспособяват, не бяха наказвани; бяха продукт на дългогодишна работа, гордост за академията; подчиняваха се безпрекословно, не се различаваха много помежду си, можеха да разчитат един на друг, имаха сходни схващания, бяха безцветни свръхчовеци. Чувствата им бяха нормални, понякога изпадаха в лошо настроение; зъбите им бяха здрави и поддържани; бяха експерти в различни области, но така близки помежду си, че беше все едно кой с коя задача ще се заеме. (Това се отнасяше до общите, а не до специалните задачи.) Всеки един от тях беше подготвен за подобни ситуации, в такива случаи те мислеха, действуваха и се държаха почти по един и същи начин и никой не би ги различил по мислите, поведението и реакциите им.

Бяха взаимозаменяеми величини.

* * *

На няколко пъти се канехме да нахлуем в жилищата на обитателите на града. В повечето случаи светваше червеният надпис и ние опитвахме на следващата врата. При достатъчно търпение рано или късно щяхме да успеем. Винаги влизаше само един, останалите чакаха отвън — това бе станало правило.

Събрахме обилна информация, но въпреки това тя разкриваше само част от картината, тъй да се каже — близкия план. Но тази част бе съществена, тя определяше стойността на нормите, които бяха възприети тук.

Естествено, анализирахме резултатите обстойно. Правехме точни протоколи по памет, обсъждахме необикновените събития, опитвахме се да изясним противоречията. Много от наблюденията се повтаряха, други бяха единични и трудно възпроизводими.

Докладвам за един собствен опит, който донесе добри резултати.

Намерих врата, която се отваряше. Само една трета от екранната стена беше осветена, останалата част бе полутъмна. Горе, в центъра на купола, се люлееше осветително тяло, светеща ос, която излъчваше мека, жълта светлина на фини снопчета. По-късно забелязах, че това е обикновен прожектор. Картината на екрана показваше сложна диаграма, цветни линии, стрелки, кръгчета с вписани в тях цифри, които често се меняха. В един от ъглите се виждаше часовник, който като че ли се движеше на бавни обороти. Когато влязох, мъжът на креслото вдигна поглед. Обърнат към екрана, той каза: „Пауза!“ Часовникът спря. Диаграмата избледня, намирах се в слабо осветено помещение; появи се нещо като огледален образ — същото кресло, същият мъж; най-напред помислих, че гледам в съседния апартамент, но това беше прожекция кой знае откъде. Единият каза на другия: „Пет минути.“ „Добре“ — отвърна другият.

Картината изчезна, стана по-светло, без да мога да определя откъде идва светлината.

— Ти от чужденците ли си?

— Да.

— Имаш късмет. Интересувам се от история.

Той натисна едно копче и до мен изникна кушетка.

— Седни, ако искаш! Ще те хване мускулна треска. Една ободряваща баня?

— Не, благодаря!

— Трябват ми някои исторически данни. Битката при Ватерло говори ли ти нещо?

— Да.

Наполеон е имал 69 052 души армия, 272 оръдия; Блюхер — 74 860, но ми липсват данните за Уелингтън. 90 000 или 64 000? Оръдията също не зная. Наполеон е имал 272. А Уелингтън? Можеш ли да ми намериш тези данни?

— Мога да опитам.

— Трябвало е да отрежат пътя на Уелингтън и Блюхер. Оръдията да разположат по хълмовете. Тогава загубите щяха да бъдат по-малки. Аз изчислих. Наполеон би могъл да спечели битката при Ватерло. Как смяташ?

— Не съм сигурен.

— Не ми ли вярваш? Да се обзаложим!

— Не. Но имам няколко въпроса.

— После. Първо аз, после ти. В края на краищата ти влезе, без да питаш.

— Вратата не беше заключена.

— Но на кого ще му хрумне да влиза в чужди апартаменти, при това без асансьор или друго транспортно средство.

— Никога ли не слизате от ролковия стол?

— Първо питам аз. Колко души е имал Наполеон?

— Това не зная.

— Но сигурно е записано някъде. Не можеш ли да го поискаш?

— Бих го направил с удоволствие, но не става така бързо.

— Ще го направиш ли?

— Да, ако отговориш на въпросите ми!

— Сега?

— Да.

— Тогава по-бързо, моля те. Съвсем накратко!

— Колко жители има градът?

— Но това е глупаво. Провери сам!

— Къде?

— В централата, разбира се!

— Нямам комуникационно устройство.

— Във всеки свободен апартамент има такива, а свободни апартаменти има достатъчно.

— Къде са те?

— Откъде да зная, аз си имам моя.

— Не можеш ли да провериш?

— Сега не, нямам време.

— Тогава няма да ти осигуря данните.

— Е, добре.

Той натисна няколко копчета. На екрана се появи план, вероятно планът на града. Някои участъци светеха в червено.

— Доволен ли си?

— Какви са ориентирите?

— Вече ми омръзна. Връщам се.

Само едно посягане към командното табло и екраните изсветляха, гръм и трясък изпълни помещението, викове на френски, немски, английски, фламандски се чуваха отвсякъде. Хвърчаха искри, разнасяха се изпарения, миришеше на прах, на пот, на животни. Мяркаха се полицейски шапки, ездачи, вкопчени в разбеснели се коне, хора в пъстри облекла тичаха срещу пороя от нисколетящи снаряди, една дървена кола гореше. Саблени остриета, щикове, фонтани от кал. Часовникът заработи отново.

— Виждаш ли, продължава! Този път ще открия правилната стратегия. Трябва да нападнем отляво. Това е решението!

Той седеше като военачалник насред битката. С едно натискане на копчето се появи диаграмата. Пръстите пробягнаха по клавишите, няколко стрелки промениха посоката си. В едно ослепително бяло поле се появиха числа:

7624/+316/

/–28/

7624/+288/

— Нали казах — техните загуби са по-големи! Днес ще победя Блюхер. Хайде, върви, донеси ми данните по-бързо, хайде по-живо, по-живо!

Станах и излязох.

* * *

Бяха едри, рядко напускаха жилищата си, седяха пред екраните, бяха много вглъбени в игрите си, интересуваха се от всичко и от нищо, намираха съществуването си за нормално, не бяха глупави, имаха добри заложби, можеха да се въодушевяват истински, не пропускаха нищо, не забелязваха, че времето тече, избягваха всякакво напрежение, живееха хигиенично. Понякога бяха недоволни, не обичаха да ги смущават, не оползотворяваха възможностите си, рядко използваха случая, живееха свой живот, избягваха решенията; бяха обслужвани от роботи, облъчваха се с УВ лъчи, никога не изпитваха срам. Бяха егоисти, не виждаха извън своя хоризонт; не познаваха земеделие и животновъдство, страстно обичаха спорта, не се усъвършенствуваха, миеха ръцете си с дестилирана вода, нямаха бръчки, имаха добро храносмилане, усет за хубавото; бяха постигнали целта, живееха в илюзорен свят, възбуждаха чувствата си с електрически ток, бяха свикнали с малко сън, имаха доверие на машините, обичаха да слушат музика, мускулите им бяха залинели. Никога не бяха виждали дори и късче небе, бяха невинни, нямаха въображение, вървяха по утъпкани пътища, при това се чувствуваха чудесно и ако някой ги накараше да се замислят над положението си, да погледнат критично, да се отклонят от предначертания път, те не биха го разбрали, биха се шокирали и развеселили, не биха се развълнували повече, отколкото при някоя грешка в играта, биха се чувствували в правото си, убедени, че другояче не би могло и да бъде. Не бяха свикнали да задават въпроси за неща, които изглеждат естествени, и затова не виждаха нищо повече от онова, което беше очевидно, а понякога дори и него не виждаха, спестяваха си конфликтите и възприемаха живота такъв, какъвто беше.

Бяха свободни от чувството за вина и това беше единствената им свобода.

* * *

Тази нощ беше последната, която прекарахте в лагера, нали?

Върнахме се, за да докладваме и да си починем. За ден и нощ не можеше да става и дума. Винаги бе еднакво светло, нямаше промени в температурата, нямаше вятър, никакво движение по небето.

Не спазвахте ли нормалния дневен ритъм?

Нямахме възможност за това. Опитите ни траеха продължително време и не беше разумно да ги прекъсваме.

Как се държаха другите групи?

Режимът като че ли не се спазваше.

Защо полковникът не следеше за това?

Опита се, но хората не му съдействуваха.

Можеше да наложи наказания.

Никой не се плашеше от наказателни точки.

Енергични мерки, арест…

На чужда територия… не, това беше невъзможно. Не биваше да се допускат насилствени мерки.

Как си обяснявате тогава рухването на дисциплината?

При акции свободата винаги е по-голяма, отколкото на учения. Това обаче съвсем не означаваше метеж.

Тази акция се отличаваше от другите.

Да, имаше противоречия. Това укрепва единството!

Намирате ли връзка между тях и гласовете от радиото?

Ако имате пред вид някакво тайнствено сугестивно въздействие — не.

Някои войници се отделиха от групата!

Да

Бяха ли запознати хората с резултатите от вашите проучвания. Знаеха ли те за свободните апартаменти, за възможностите на видеоигрите?

Възможно е. Ние не криехме тези неща.

* * *

Дан хвърли върху плана само един поглед, но и той беше достатъчен, за да разбере, че незаетите помещения се намират в центъра на града. Трябваше да пътуват доста и за да се чувствуват независими, взеха със себе си цялата си екипировка. Тъй като в центъра нямаше свободен терен, разположиха се на средата на пътя. Една от колите се изтегли малко по-напред, друга — назад и между тях издигнаха палатка. (Впрочем това беше излишно, тъй като нямаха нужда от защита срещу дъжд и студ, радиоактивност и вируси. Отдавна бяха свалили предпазните скафандри и носеха леките, маслиненозелени костюми с пришити външни джобове, бяха със спортни обувки с подметки от пореста гума, на главите си имаха каскети. Надуваемите дюшеци сложиха направо на земята. Този, който искаше да спи на тъмно, при-дръпваше одеялото над главата си. Бяха прибрали част от запасите в палатката — резервоарите с вода, хладилните кутии с готови ястия, изсушените плодове, консервите, концентратите и резервните запаси; бяха привели в готовност и няколко защитни съоръжения, но никой не смяташе, че ще се наложи да ги използват.)

За да намерят незаетите помещения, трябваше да се отдалечат от палатките; няколко войници тръгнаха с тях, други останаха: отегчени — спокойни или нервни, те се шляеха наоколо, седяха покрай релсовия път или се излежаваха върху дюшеците, като поглеждаха към ослепително ярките люлеещи се светлини.

Не се наложи групата от специалисти да търси дълго. Сградите не се различаваха много една от друга, строителният план бе един и същ, лабиринтът от коридори навсякъде беше еднакъв. Намериха късите, слепи коридори със затворени врати. При докосване на светещите шайби писмени знаци не се появяваха. Жилищата бяха празни.

* * *

До този момент все още не бяхме проникнали в тяхната система. Със същия успех бихме могли да останем и навън, в пустинята. Това, което видяхме от града, беше само неговата външност. А неговата същност, действителната му стойност бе в съобщителната система — това, което ставаше в нея, което се променяше, развиваше и осъществяваше посредством сигнали, протичаше по жици, полупроводникови елементи, през мономолекулярни слоеве, йонизирани газове, през празното пространство — то се събираше, разпределяше, разшифроваше, сравняваше, прекомбинираше и отново се разпределяше, запаметяваше, анализираше, подреждаше, обобщаваше и съхраняваше. Всичко ставаше безшумно и без движение, на някакъв неуловим език, в невидима последователност. Създаваха се образци от заряди, импулси, вълни, подчинени на едно събитие, или пък се пресъздаваше самото събитие — модели, знаци, понятия, определени от една координираща схема, от логически оператор… Посока на магнетизиране, деление на една протеинова верига, ориентация на спина, скок в линията на познанието, заемане на квантово състояние, промяна на енергийното ниво — събития от различни плоскости, функция от символи, кодове за сложни ситуации.

В същност въпросът беше да се издигне нивото на информация — но тогава още не знаехме това. Спойката между двете нива бе градът.

Висши изчисления, симулации, модели… от един определен момент нататък те заместваха реалността и бъдещето. Нищо не караше хората вече да изчакват събитията, реакцията идваше предварително; явяваха се факти, които се проверяваха, оценяваха, запаметяваха; въз основа на тях машините вземаха решения и правеха заключения. Реалният обект ставаше излишен, електронната схема го отразяваше, растерирането бе много фино, идентичността — постижима.

* * *

Вечерта седяха заедно и се съвещаваха. Войниците се бяха разположили малко встрани; играеха карти, слушаха унасящата музика по радиото, спяха — създаваше се впечатление, че броят им беше намалял.

Павел, Дан и другите членове на спецгрупата бяха предприели много разузнавателни акции и сега обменяха опит. В основата си резултатите бяха еднакви: хора, заети с единствената мисъл за всевъзможни удоволствия.

— Докато се занимаваме с тях, няма да проумеем системата, която действува в този град.

— Все още опипваме повърхността.

— Трябва да има начин да се навлезе по-дълбоко, да се стигне до същността.

— Би трябвало да се проникне зад стените, да се проследи къде водят проводниците. Трябва да има нещо като мозък, който да контролира всичко.

— Аз се опитах да отделя една плочка от стената — каза Йозеф, — но тъкмо бях пуснал циркуляра, когато чух свистене от газ — обичайния начин да ни се пречи при изследванията. Този път обаче бях с газовата маска. Не ми помогна много. Може би трябваше да опитам с предпазния костюм и кислородния апарат. Газът премина през филтъра и подействува, макар и малко по-бавно, отколкото когато си съвсем незащитен.

— И какво стона?

— Разказвай!

— Няма да ми се смеете. — Йозеф се поколеба още малко. — Може би съм имал халюцинации… Паднах, не можех да се движа, но през маската видях, че някой идва насреща ми.

— Е, и?

— Две същества. Изглеждаха като… маймуни. Маймуни в дрехи — тъмни комбинезони. Единият ми смъкна маската. Вдигнаха ме… после не помня нищо.

— Може би наистина си сънувал! Смятах, че роботите са по-съвършени.

— Струва ми се, че около нас витае опасност… досега може би сме имали щастие, че не сме се сблъскали още с нея.

— Тук навярно има някаква хитрост. Трябва само да я открием!

— Но как?

— Аз също изживях нещо забележително, то може би ще ни даде някаква насока — каза Дан. — Досега сме опитали всички възможни трикове, за да получим информация за управлението на системата, за начина на живот на местните обитатели, за историята и състоянието на града. Днес открих по-пряк път. По една случайност попаднах на уред, който отговаря на всякакви въпроси — един вид знаеща кутия. Аз зададох въпросите си. Най-напред за историята на града.

— И получи ли отговор?

— Не веднага. Първо ми се стори, че увърта. Вместо отговор дойде контравъпрос: „За отговор на този въпрос е необходимо повече време. Не може ли междувременно да отговорим на друг въпрос?“ Попитах за произхода на жителите, тъй като тук няма семейства, деца, училища. Отново не получих отговор и отново трябваше да задам друг въпрос. Попитах за управляващата инстанция.

— И какво? — Върху лицата на останалите личеше напрежение.

— Изведнъж на екрана се появи едно лице — беше шок за мене, тъй като този, който ме гледаше оттам както жив… бях самият аз.

— Може би отражение?

— Не. Другият каза, и кълна се, с моя глас: „Имате право да получите отговор на всички въпроси, които задавате. Но вашите са толкова трудни, че не може да се отговори с няколко изречения. А и възможният отговор има връзка с редица положения, с които вие не сте запознат. Достъпът до тази информация, разбира се, е свободен за вас и ние сме готови да ви посредничим — това би означавало също, че ще се наложи да ви откъснем от вашата среда. Ще се откажете ли от отговорите, или държите на тях?“

— Ти какво отговори?

— Помолих за малко време.

— И добре си направил.

— Изглежда фантастично.

— Това би могло да ни доближи до истината.

— Какво мислиш да правиш, Дан?

Обсъждаха доста време. Решиха да поемат риска. Тъй като трябваше да се съобразяват с това, че Дан щеше да бъде преместен на друго място, му дадоха един миниатюрен предавател с пеленгатор. Уточниха номерата на собствените си радиопредаватели, а също и сигнала за опасност. Щяха да чакат 24 часа и после — в случай че той още не се е върнал — щяха да осъществят радиовръзка.

На следната сутрин изпратиха Дан до вратата на жилището.

— Няма да е чак толкова страшно! — каза той, като видя угрижените им лица. — Довиждане!

Кимна им и мина през вратата, която се хлопна след него.

* * *

Само по смяната на цветовете можеше да се забележи, че капсулата потъваше — жълтозелено, смарагдово, синьовиолетово. Водата като че ли бе застинала. Дан трябваше да се приближи плътно до илюминатора, за да види вихрушката на малките въздушни мехурчета, течението на фитопланктона. Чу се свистене, външното налягане се повишаваше. Принципът на действие беше прост — свободно падане, сгъваеми поплавъци, при издигането — пълни със сгъстен въздух, а при спускането — изпомпени. Електронно контролиране на трансверсното отклонение. Витла за насрещно управление. Никакъв шум при пътуването. Даниел напразно се оглеждаше за риба — тази част от морето бе мъртва, фермите развъдници бяха далеч оттук; отдавна опустошените морски дълбини се бяха превърнали в гробище на планктоносъбирачи. Даниел се излегна върху възглавницата на дъговидната пейка. Беше малко изморен, крайниците му тежаха.

Зад илюминатора пробягваха отблясъци, ниско долу блещукаше светлина; проникващите лъчи избледняха и на края, когато в мъглата се очерта триангулационна мрежа от луминесцентни тръби, водата отгоре заприлича на черно небе без звезди. Централата се намираше във владенията на вечната нощ.

Съзнанието, че пътуването е към своя край, ободри Даниел. Той се увери, че чантата му е затворена, погледна под пейката, за да се убеди, че не е забравил нищо, взе документите си и стана, вече разсънен, неспокоен и изпълнен с очакване. Оттук можеше да се види клетъчната структура на архитектурното съоръжение, напомнящо восъчна пита — построено бе на принципа на шестоъгълника. Покривът бе прозрачен, с леко извити сводове и лещи от изкуствено стъкло, които осигуряваха видимост към помещенията на горния етаж. Капсулата навлезе в повърхностния пласт и попадна в конусовиден отвор. Отвсякъде нахлу бяла светлина, усетиха се няколко меки удара, лек тласък. Чу се пукот във високоговорителя — беше приятният автоматичен глас:

17,25 ч.,

стигнахме целта,

дълбочина 245 метра,

температура на водата 22°,

моля, седнете,

люкът се отваря.

Даниел седна. Под него нещо изскриптя… подът заедно с пейката се отместиха няколко метра встрани, така че се образува вдлъбнатина.

Надяваме се, че пътувахте добре.

Желаем ви приятен ден.

Моля, слезте.

Даниел вдигна чантата си и се прехвърли през тесния отвор, изрязан в пейката. След като стъпи на твърда земя, дисковидната платформа, носена от един стълб, се вдигна и затвори шлюза. Отново нещо изскриптя — стълбът потъна, изчезна в земята, връзката с външния свят бе прекъсната.

Помещението бе оградено от шест стени — някои прозрачни — можеше да види и другите помещения, чиито стени също бяха прозрачни. Създаваше се объркващо впечатление, сравнимо с образа на многократно отражение, разчленено на безброй слоеве в безкрайна, измамна перспектива. Видя различни уреди, светлосини и сиви шкафове, клавиатури, екрани, ролкови кресла, между тях тук-таме някой човек, обикновено неподвижен, наведен над някой пулт, занимаващ се с нещо.

На всяка стена — врата, а отгоре букви — N А, В, S, С, D, N и S бяха една срещу друга по оста — север и юг. А, В, С, D — други четири посоки? Даниел се огледа. На вратата S светеше надпис „РЕГИСТРАТУРА“. Тъкмо се канеше да тръгне натам, когато чу стъпки. Слабичък млад мъж, облечен в черни дрехи, с обикновено яке, панталони и сандали, с тъмна къдрава коса, подаваща се изпод каскет, се приближи до него, хвана го за ръката и го спря.

— Ще се регистрирате ли? Няма защо да бързате. Дайте ми чантата, елате! — Той се опита да му отнеме чантата, но Даниел я държеше здраво и се питаше как да се отърве от явно доброжелателната готовност за помощ.

— Отдъхнете си, подкрепете се! Тези формалности са отвратителни. Но тук не им се обръща голямо внимание — няколко часа не са от значение. Да изпием по една бира или по едно кафе. Терасата за почивка е оттатък. Той направи няколко крачки и се обърна да види дали Даниел го следва.

На Даниел не му се искаше да се отклонява. Не беше и жаден, но пък искаше да узнае нещо повече за централата, а този човек изглеждаше достатъчно словоохотлив и можеше да му отговори на някои въпроси. Последва го колебливо. Прекрачиха вратата с надпис „D“, влязоха в едно дълго помещение, което обхващаше цяла редица шестоъгълни сектори — приличаше на магазин или библиотека. На стените — безкрайни шкафове с надписи, числа и букви; всеки от шкафовете имаше връзка с пневматично-транспортна система; големи тръби пресичаха помещението, тук-там — видеобокс.

Мъжът в черно говореше непрекъснато, без да казва нищо, което би било важно за Даниел, и не го оставяше да вземе думата. Подскачаше около него нетърпеливо, нервно, обясняваше, сочеше нещо, жестикулираше.

— Тук рядко идва някой. С какво сте се занимавали досега? Логик ли сте? Или математик? А може би биолог? Или пък генетик? Къде? В коя област?

Даниел отдавна съжаляваше, че бе тръгнал с него. Завиваха доста често, минаваха през зали за конференции, салони със сини екрани.

— Далече ли е? — попита той.

Не искаше да покаже на другия, че не е запомнил пътя. Нямаше защо да се срамува от това, но то не засягаше непознати.

— Чакайте тук! — спря го изведнъж мъжът.

Той влезе в нещо като клетка, натисна няколко копчета на едно табло, след което една врата се плъзна и преди да се затвори пак, непознатият посегна към чантата на Даниел и му я изтръгна от ръцете. Секунди по-късно Даниел стоеше пред празната клетка — мъжът бе изчезнал с един асансьор, притиснал тържествуващ чантата. Не че загубата на чантата имаше значение за него, не губеше нищо… какво толкова се взема за едно пътуване?… Но подобно преживяване е досадно, трови деня, прави човека недоверчив, притеснява го. Даниел реши да се регистрира незабавно. Той се обърна, потърси обратния път. Преди вратите бяха отворени или се отваряха автоматично пред тях, сега нито една врата не се отваряше и той бе готов да се закълне дори, че някои от отворените преди малко врати сега са затворени. Опита се да заобиколи през други помещения, но скоро трябваше да си признае, че се е заблудил. Колкото и неприятно да му беше, налагаше се да пита някого, но макар че преди малко бе подминал няколко души, сега не ере-щаше никого и имаше впечатлението, че се е объркал безнадеждно. Едва сега започна внимателно да следи обозначението на посоките, откри табелки и числови серии, вероятно координатите на помещенията. Първото число бе константно — 62, и той предположи, че става въпрос за условния номер на етажа… Другите две се меняха за всяка отделна стая, може би даваха информация за положението им във вертикален ред.

На края той отново стигна до една непрозрачна стена и когато се приближи до вратата, чу приглушено хлопане. Вратата се отвори и той влезе. Пред него се откри просторна зала с наредени в кръг съоръжения, някои покрити със завеси, изпод които се подаваха жици, кабели, маркучи… В центъра се намираше машината, която бе причина за странния шум — едно чудовище с множество стъклени съдове, в които се пенеха мътни течности, тръби, в които се въртяха перки, балони, които се издуваха и отново се свиваха.

Двама мъже наблюдаваха един екран, по който лъкатушеха зелени линии. И двамата бяха облечени в бяло, носеха каскети, яките им бяха закопчани догоре, бяха обути в тънки гумени ботуши. Единият — с гладко кръгло лице — се обърна към Даниел:

— Пак ли ще ни пречите? Така не може да се работи! Не смятам за уместно да идвате лично. Защо не използвате видеото?

— Остави го, Фенер! — каза другият, по-млад мъж, с червендалесто лице и малки, скрити зад месести бръчки, очи. — Нали знаеш! Принципът за свобода на движението. Елате, аз ще ви водя.

— Моля за извинение — каза Даниел. — Не исках да ви попреча, заблудих се, исках да ви попитам за пътя… Трябва да стигна до регистрацията.

Двамата се засмяха като по команда.

— Елате, няма нужда от това. — По-младият избута Даниел пред себе си към следващото съоръжение, нещо като аквариум, сложен на подиум. Той дръпна завесата настрани.

— Ето нашия опитен екземпляр — кръстоска от делфин и човек — отгледан е от изкуствена хибридна клетка. Не може да живее нито във вода, нито на въздух. С хриле е, но има човешки бели дробове, поема кислород чрез кръвта и, естествено, се храни. Храносмилателната му система не е безупречна, екскретите извеждаме чрез маркуч, ето там е дезинтеграторът. Зрението е наред, слухът — отличен, мозъкът — добре развит, въпреки това той е слабоумен. Не сме имали възможност да го обучаваме, но важното е, че поне реагира.

Даниел се приближи до съществото полуриба-полуембрион, което плуваше в някакъв разтвор. Беше тяло на риба, с рамене и ръце, удебелени криловидно, не с пръсти, а с перки, с масивен врат, човешки череп и муцуна. Фенер включи джобната батерия и я насочи към един осцилографен екран, по който пробягваха нестройни вълнообразни линии.

— Ако разрешите, ще си ходя вече — помоли Даниел, но облеченият в бяло пристъпи към следващото отделение и смъкна завесата.

— Мутация — спонтанна, не изкуствена, по-рано такова нещо щеше да загине още в зародишния период, но ние можем да запазим живо всичко, ако, разбира се, влиза в нашите задължения. Тук се занимаваме само с изключителни случаи, обикновените ги поема автоматиката. Вижте уникално кръговидно срастване, само една ръка, един крак, разполовено тяло, без черен дроб. Тази издутина тук са гърдите — с един бял дроб, естествено, тази торба с вътрешности е стомахът, половите органи са напълно оформени — мъжки. Доскоро се противопоставяше на промените, сега спи, почакайте, ще го събудя, той обича да разговаря…

Даниел се бореше с паниката, мъчеше се да запази самообладание, отклони поглед от безформеното същество, затворено в специална конструкция. Мъжът с бялата дреха беше натиснал един лост и скобите, пръстените, ръчките и проводниците заедно с тялото, което обграждаха, се раздвижиха, вдигнаха се до изправено положение, главата застана неподвижна в една гумена яка, клепачите трепнаха, отвориха се и към Даниел се отправи един безкрайно тъжен поглед.

— Сега моля да ме извините! — измънка той и тръгна назад към вратата.

— Почакайте! Той иска да говори с вас! — извика мъжът в бяло, но Даниел вече не чуваше, той бързаше към следващата отворена врата. Едва след като премина през половин дузина стаи, спря, за да помисли. Да търси по-нататък нямаше смисъл. Не му оставаше нищо друго, освен да попита някого. В края на краищата нямаше да бъде кой знае какъв проблем да му се покаже пътят към регистратурата.

Огледа се — намираше се в командна централа — голямо табло с безброй бутони и индикатори заемаше четири от шестте стени. Видя главата на възрастен мъж с болезнено разкривено изражение, който като че ли го наблюдаваше отгоре. „Може би съм свързан с него чрез видеофон“ — предположи Даниел и приближи до конзолата. Намери микрофона за аудиовръзката и потърси бутон, с който можеше евентуално да осъществи контакта. Не му оставаше нищо друго, освен да опита наслуки, и той докосна внимателно няколко копчета подред. Изведнъж от тавана се разнесе пронизителен свирещ звук, картината на екрана се смени — четириъгълен череп, без коса, остър нос, тънки устни.

— Трябва ли да привличате вниманието на цялата банда върху нас? О, небеса, не мога да понасям глупостта. Хайде, говорете! Видяхте ли се с Кранц?

Дан тъкмо сложи ръка върху бутона, за да изключи звука, когато през прозорчето на стената забеляза някакво движение. Оттатък стоеше момиче и му обясняваше нещо… Вероятно не биваше да пипа командния пулт и трябваше да напусне помещението. Той хвърли поглед върху екрана. Мъжът все още говореше и като че ли ядът му нарастваше все повече. Даниел послуша момичето. То бе облечено с жълта туника и тричетвърти жълти панталони, наподобяващи костюм за карате, обуто беше в черни мокасини. Имаше широки рамене, беше направо дебело, с плоско, кръгло лице, кестенява коса, права, подстригана на черта, стигаща до врата.

— Елате, иначе ще имаме неприятности! — прошепна момичето, хвана го за ръката и го изведе.

— Вие пък защо ще имате неприятности? — попита Даниел.

— Трябваше да внимавам. Пътят водеше през няколко празни помещения. Не биваше да се отделям от пулта. — Момичето вървеше изненадващо бързо. Даниел едва успяваше да го догони.

— Тук! — Спряха пред асансьорната клетка, която той все още си спомняше с неудоволствие.

— Хайде, тръгвайте, не се бавете!

— Не мога да се оправя. Отскоро съм тук.

Момичето го бутна в тясната кабина, притисна се до него, като едновременно с това натисна няколко копчета. Вратата се затвори и известно време те пътуваха надолу, спряха, после продължиха отново, но в хоризонтална посока. Край стъклените прозорци на кабината прелитаха светещи цифри.

— Не са ли ви определили жилищно помещение? Какви са координатите ви?

— Току-що пристигнах, тъкмо исках да се обадя… малшанс…

— О, вие сте нов тук? Затова не съм ви виждала. Казвам се Памела. А вие?

Досега Даниел имаше чувството, че тя иска да го отпрати колкото се може по-скоро, но изведнъж тя прояви интерес. Той каза името си и разказа за преживяното през последния половин час.

— Чакайте, можем да поостанем. Тук никой не ни наблюдава. Ще помислим какво може да се направи за вас.

Тя се приближи до него, по-близо, отколкото изискваше тясната кабина, той видя лицето й непосредствено до своето, свежите, сочни устни, големите кафяви очи, усети дъха й, мириса на косата й; тялото й се притисна до неговото и тъй като не искаше да бъде не-тактичен, се дръпна крадешком, което обаче нямаше никакъв смисъл, тъй като тя веднага прилепи гърди до тялото му. Беше млада, не безапетитна и в същност той нямаше повод да се дърпа. Забеляза, че близостта й в никакъв случай не му беше неприятна, макар че, ако се бяха запознали при други обстоятелства, едва ли щеше да пожелае да установи по-тесен контакт с нея, но сега си призна, че е готов да легне с нея, ако се удаде случай. Въпреки че стояха плътно притиснати, тя продължи съвсем делово:

— Разбира се, вие трябва да се регистрирате веднага, трябват ви жилище и бонове за останалото време. Освен това сигурно ви интересува с какво ше се занимавате. Доброволно ли ще се обадите?

Даниел се помъчи да отговори също така спокойно, но му беше трудно, тъй като нейната пълнота не беше безформена, а притежаваше всички предимства на женствеността, тялото й бе мускулесто, бедрата — здрави, коремът — твърд, гърдите — напращели, но понеже ситуацията му бе неприятна, той се овладя — не искаше да започва компрометиращи авантюри, страхуваше се да не бъде изненадан в това положение.

— Не бихте ли могли да ме заведете до мястото за регистрация. Ще ви разкажа всичко, но сега това би ни отнело твърде много време. Може би по-късно можем да се видим някъде?

— Добре — каза Памела. — Обадете ми се 3N17D5. Вечерта съм там. Ще чакам. — Тя отново натисна копчетата. — Като спрем, слезте веднага. Аз ще продължа. Най-добре да не споменавате за мене.

* * *

Даниел разпозна по шлюза помещението, в което беше пристигнал — иначе то с нищо не се отличаваше от останалите, които бе видял. Твърдо решен да не се оставя повече нещо да му попречи, той тръгна към вратата със светещата табелка „РЕГИСТРАТУРА“. Тя се отвори сама и той влезе. Намери се в една шестоъгълна стая като всички останали, само че много по-малка, слабо осветена, празна. На един екран се редяха картини: мъж, който се опитва да изкатери планина от развалини, голи деца в баня, медицинска лаборатория, мършаво тяло върху маса. Картините се меняха бързо — като че ли търсеше определена програма. От време на време изчезваха, после пак се появяваха, цветовете се променяха. Гъмжило от плъхове в клетка, транспортна линия… Имаше и сцени, които не можеше да разбере, микро-снимки, част от пъстра мозайка, широко отворено животинско око, премигващо от време на време. Появи се полутъмна стая, един мъж, наблюдаван отгоре, в сянка, неподвижен. Даниел се обърна, за да се огледа. На екрана също се забеляза някакво движение и установи, че вижда собствения си образ. Картината постепенно се изясни, детайлите станаха по-конкретни — гърди, глава, лице. За момент се видя отстрани като непознат, после стана тъмно. Чу се приятният глас:

Хубав ден, нали?

Добре дошъл в централата!

Моля, следвайте указанията ни!

Има някои неизбежни формалности.

Минете, ако обичате в следващото помещение.

То също бе малко, на едната му стена имаше сандък с два отвора на височината на кръста.

Сложете ръцете в отворите!

Даниел изпълни указанието. Кухните бяха облицовани в черен, мек материал, пръстите му потънаха — като че ли пробваше ръкавици, които му бяха големи. Няколко секунди всичко бе тихо и неподвижно, после отново се разнесе гласът:

Добре. Моля в следващото помещение.

Даниел се престори, че е объркал посоките и тръгна към вратата, през която беше влязъл. Тя не се отвори. Той се обърна, влезе в следващото помещение и продължи към следващата врата. Тя също остана затворена. Макар че указанията бяха с тон на учтива молба, това бяха заповеди; не му оставаше нищо друго, освен да се подчинява. Трябваше да застане между две стени с човешки бой, при следващото спиране да преброи до двадесет, после да надникне в един лабиринт, след това да застане под една каска. Бяха все скучни процедури, които скоро му омръзнаха, затова острата болка, която почувствува при сядането си на един стол с облегалка за главата, го изненада. През мозъка му премина парещ огън, гореща лава замъгли съзнанието му, стотици филаменти се заизвиваха през мрежата от нерви към моторните центрове и всички мускулни фибри се свиха. Той се изви в гърч, загуби съзнание и падна на земята.

Когато се събуди, видя над себе си две безизразни лица, два примата се мъчеха да го свестят, а до тях стоеше мъж с часовник:

— За бога, побързайте, губим ужасно много време!

Отгоре го наблюдаваше някой. Беше човек с длъгнесто лице, черна коса, жълтеникави лещи.

Единият примат масажираше врата му, другият държеше кардиограф на гърдите му — бе разкопчал ризата му — и разчиташе сърдечните ритми на екрана на големия колкото човешка длан апарат.

— Готово — съобщи той, — дойде на себе си.

Чернокосият пристъпи напред:

— От името на всички сътрудници ви приветствувам с добре дошъл. Аз съм консултантът, казвам се Фигуейра, а това е Мириам, вашата секретарка. — Отзад изплува образът на русо момиче със светлозелени лещи, с изрисувана в бяло уста, с бяла перука; ръцете бяха скрити под дреха, която се спускаше силно набрана от тесните рамене надолу; към ханша се стесняваше и покриваше краката й до глезените. Беше по сандали — еластични меки подметки, закрепени с тънки шнурчета.

— Мириам, протокола, ако обичате!

— За съжаление много сме закъснели. Нищо не може да се промени вече, но… Не можем да караме шефовете да чакат повече.

Даниел се опита да каже няколко думи, но му беше много трудно.

— В момента не съм в състояние… Извинявайте… Не може ли малко по-късно? …

— В никакъв случай! — Фигуейра изглеждаше учуден. — Толкова ли сте изтощен? Но моля ви! Цезар, една инжекция! Веднага! Не искате ли протокола? Мисля, че още не сте имали възможност да вземете становище…

Единият от помощниците доближи инжекционния пулверизатор до свивката на лакътя му и натисна леко. Разнесе се сладникава миризма. Мириам извади огненочервен тампон памук и го поднесе под носа му. Имаше дълги бели ръце.

Даниел усети прилив на сили в тялото си. Той избута двамата, надвесени над него, и се изправи. Докато оглеждаше за първи път с внимание своите нови сътрудници Фигуейра и Мириам, смъкна ръкавите на ризата си и я закопча. Фигуейра му помогна за якето. Мириам му пъхна някакви книжа в ръцете.

— Рефератът! — каза тя многозначително.

Фигуейра вече стоеше нетърпеливо до следващата врата.

— Готови ли сме? Тогава по-бързо! — Той направи място на Даниел, който влезе в една лекционна зала с ораторски пулт. Почти всички столове бяха заети — мъже, жени, стари и млади, — имаше и ролкови столове с киборзи от различен вид. Даниел тръгна към един свободен стол, но Фигуейра го хвана за лакътя и го избута на подиума, зад пулта. Мириам го следваше. Тя седна на една странична масичка със записващо устройство. Светлината изгасна, само пултът остана ярко осветен. Аудиторията тихо изръкопляска.

За момент Даниел се почувствува безпомощен, но Мириам се появи до него, разгърна първата страница на ръкописа и отново изчезна. Той се наведе над листите и зачете:

— „Многоуважаеми присъствуващи, членове на консилиума! Ние се срещаме вече само по изключителни поводи. Тази стара традиция се забравя все повече с усъвършенствуването на средствата за телекомуникация. Днес в един, до известна степен, исторически момент искам да се върна назад и да отправя директно към вас няколко думи по известния ви повод.“

Ръкопляскания.

— „Преди да навляза в детайлите, разрешете ми да изразя особена благодарност към всички сътрудници. Без тяхната неуморна и всеотдайна работа, без хармоничното сътрудничество и без разбиране на трудностите, предизвикани от недостига на технически средства, ние не бихме могли да стигнем дотук.“

Ръкопляскания.

— „И така, пристъпвам към съществената част от моя моя реферат…“

Той стигна до последния ред на първия лист и отгърна страницата. Стъписа се — следващият лист беше празен и когато отгърна и него, видя пред себе си още един бял лист. Обърна се настрани към своята секретарка, помъчи се да проникне с поглед през светлинната завеса, видя я смътно и я чу да прошепва:

— Следващите листи не са готови още за съжаление.

На въпросителния жест тя отвърна:

— Има повреда в магнетофона, копчето за приемане не работи… за съжаление…

Той видя, че всички го гледаха с внимание, дори с по-голямо, отколкото при досегашните обяснения. Обърна се отново към публиката и се облегна тежко на пулта. Устата му беше пресъхнала.

— Тук би трябвало да хвърлим поглед назад към постигнатото. Смятам, че мога да си позволя това връщане. Всички бяхме така завладени от своите задачи, че в нас все още живее споменът за всеки момент, за всяка фаза на станалото. И така, остава само да кажа нещо за предстоящите стъпки. Разбира се, има предварително разработена подробна програма и аз си позволявам да ви кажа, че изгледите за бъдеща ползотворна работа са изключително благоприятни.

Ръкопляскания.

— Няма смисъл да представяме сега тази програма в детайли; в най-скоро време тя ще ви бъде предоставена. Няма съмнение, че и в бъдеще ще можем да постигаме поставената цел, ако всеки работи с досегашното умение, усърдие и ентусиазъм. Това е, което искам да пожелая на вас и на себе си за в бъдеще.

Продължителни ръкопляскания.

Даниел се отдръпна от пулта. Сега, когато осветлението отново заблестя, той усети коленете си да треперят. Бореше се със световъртежа, докато един примат го отвеждаше от подиума. Зад, него се чуваше приглушен говор, залата се опразваше. Той седна на един ролков стол, Мириам стоеше пред него, гледаше бележника си и четеше нещо. Фигуейра се появи до нея, заговори бързо и продължително. Мириам като че ли му противоречеше, обърна се към Даниел, попита го нещо. Той чу думите й, но не успя да разбере смисъла им, въпреки че се опитваше да се съсредоточи. Мириам отново заспори с Фигуейра. После кимна на един примат, изреди му няколко числа, застана пред Даниел, поклони му се и каза натъртено:

— Надявам се, че денят ви беше добър. Довиждане!

— Да, да, добър ден — промълви механично Даниел.

Приматът бутна стола, Даниел притвори очи. Той усещаше мекото плъзгане, а понякога и леко тръскане. При всяка промяна на посоката му се повдигаше. Тракането на решетъчната врата, вибрациите на идещата асансьорна кабина, бръмченето, движението на подемния механизъм, люлката с гумените колела, спускащата се облегалка зад гърба му — всичко това бе като в просъница.

Почувствува, че го вдигат от възглавницата, полагат го върху меко ложе и го събличат. Заспа за няколко часа, после се пробуди отново. Напразно се бореше срещу безсилието и отпадналостта си, мъчеше се безуспешно да отвори очи, но се унасяше и заспиваше.

* * *

Събуди се от изтръпване на гръбначните мускули, отвори очи и видя едно шестоъгълно помещение, насрещната стена бе перленосива, а другите — сиво-сини, имаше маса с два ролкови стола, малко столче, етажерка; в чекмеджетата — няколко микрофилма, магнетофонни касети, луминесцентни тръби с изключено напрежение, все още слабо светещи… не можеше да е спал дълго, усещаше се уморен…

Беше се събудил от едва доловим звук, някакво въздушно течение… стъпки.

— Добре, че не се обадихте веднага. Около тая работа се вдигна много шум. Не, не ме следят, но въпреки това…

Памела седна до Даниел на леглото. Съблече своето карате-кимоно, придърпа с крак столчето, сгъна внимателно якето и го сложи отгоре. Пусна сандалите да паднат, бутна ги под кревата. Когато се мушна под одеялото, изхлузи и тричетвъртите си панталони. Не носеше бельо, притисна се до Даниел, чието изтощение не му позволяваше нито жест на самозащита, нито пък на поощрение.

— Може би сте забравили нашата уговорка? — Тя се понадигна на лакът и го погледна в очите. — Това май беше твърде много за първи ден, нали? Всичко е непривично, няма никой, с когото да можеш да си поговориш… — Тя отново легна на възглавницата, простря ръка върху гърдите му. Тялото й беше топло и меко, усещането беше като при гореща баня, приятно, но унасящо.

— Но вие не сте сам. Ще ми разкажете всичко, нали? Щастие е, че ме срещнахте. Още не съм изцяло вътре. Смятам, че ще си допаднем.

Тя се притисна към него и го погали нежно.

— Съветвам ви да не се поддавате твърде лесно. Вие сте склонен към това.

Даниел усети, че въпреки умората възбудата го завладява постепенно. Той помисли дали не би могъл да остане още пет минути буден. Сложи ръка върху бедрото й, погали я и усети, че сърцето му заби по-силно, умората го напусна.

— Няма защо да се съмнявате — ще бъда напълно коректна. Принципът на свободата на движение тук се спазва точно. Забелязвате го по мене, нали? — Като че ли за доказателство, тя се отпусна почти изцяло върху него и дишането му се затрудни. Ако легне изцяло отгоре ми, помисли той, ще бъда задушен по приятен начин…

Изведнъж той замига — помещението сякаш бе станало по-светло, освободи се с мъка от Памела и вдигна глава. Перленосивата стена беше изчезнала, виждаше се някакво друго помещение — вътре седяха три киборга от по-висш тип, бяха обърнати към него, два от тях все още имаха човешки глави, а третият вместо глава имаше широкоъгълен обектив, прикрепен към въртящ се тубус.

— Надяваме се, че денят ви е бил добър!

Даниел се ядоса, но тъй като поздравът звучеше любезно, той промърмори нещо в знак на съгласие.

— Във вашия протокол липсва нещо… Не сме напреднали в програмата. Разбирате, нали?

Даниел не разбираше. Той почувствува, че Памела се скри под одеялото, но явно не от страх, тъй като го галеше и гъделичкаше, а може би просто й беше неприятно да бъде разпозната или пък искаше да прикрие смущението си. Даниел реши да протестира внимателно.

— Късно е — каза той, — много съм уморен… точно сега ли трябва? С удоволствие ще ви помогна… може би утре. Бих ви помолил.

— Само няколко въпросчета. Веднага ще свършим. Чиста формалност.

Памела, която се въртеше неспокойно под завивката, му прошепна нещо, което той не разбра.

— Трябва ни само една информация. Пристигнахте тук в 14,30 часа, а се обадихте в централата едва в 15,52. Кажете, ако обичате, къде сте спирали и няма да ви безпокоим повече.

Даниел въздъхна и се приготви още дълго да търпи това неприятно положение. Той се опита да обясни, искаше да бъде кратък, но срещна затруднение в подбора на най-същественото, вмъкваше излишни подробности, запъваше се, не си спомняше докъде беше стигнал и колкото повече говореше, толкова по-несигурен ставаше. Когато спомена за загубването на чантата си, като че ли усети в израженията им ирония и недоверие, а когато стигна до бягството от залата с чудовищните създания, Памела, която от известно време бе притихнала, му пошепна да не споменава за срещата си с нея и той се запъна. Беше му трудно да измисли веднага обяснение за връщането си в първата зала. Когато свърши, събеседниците му също помълчаха малко, после един от тях — не разбра кой — каза:

— Приключението ви със загубената чанта… точно ли го описахте? Не сте убеден наистина, че някой е искал да… Това е просто немислимо, такова нещо не може да се случи. Не е ли по-добре да кажете къде сте скрили чантата?

Даниел се опита да ги увери, че е точно така, както твърди, но усети, че не му вярват, те дори не го слушаха, макар че не го прекъсваха, и той трябваше да признае пред себе си, че произшествието, описано с думи, изглеждаше съвсем невероятно, дори фантастично. Той самият се запита дали не беше жертва на сетивна измама, но отхвърли тази мисъл. Вярно е, че тогава беше объркан — необичайната обстановка, липсата на чувство за ориентация, недоволството от самия себе си поради факта, че се беше оставил в ръцете на един непознат, който му ставаше все по-антипатичен, от когото с удоволствие би избягал, но не смееше, защото не знаеше как да намери обратния път; подсъзнателното неудовлетворение от нещо пропуснато, а именно регистрирането; фактът, че се бе впуснал в приключение на чужда територия, при това в известна степен нелегално, а може би дори и мисълта, че се намира под водата, откъснат от света; най на края — някакво гнетящо настроение, което се таеше дълбоко в него и чиято причина не знаеше — при все това той се владееше, не се оставяше да бъде заблуден, дори загубеното време беше доказателство за това; Памела му беше повярвала, не го бе сметнала за лъжец или фантаст. Той прекъсна размислите си и в пристъп на ярост извика:

— Защо не ми вярвате? За какво ми е да измислям история, която е достатъчно неприятна и за самия мен? Мога да се оплача. Имам право да се предпазвам от насилствени действия? Чантата отдавна трябваше да ми бъде върната.

— Вие не уведомихте за изчезването й — отвърна единият киборг, — това е твърде странно. Ако някой иска да не бъде заподозрян след подобно приключение, не би се поколебал да вдигне тревога. Не само от лични съображения, а и заради обществото. Това би означавало, че някой дегенерат се подвизава свободно. Защо не известихте за случилото се?

— Не знаех кого, не мога да се оправя тук. А и не приех случилото се така трагично — добави той вяло.

— А по-късно, в регистратурата? Трябваше само да кажете и издирването би започнало веднага.

— Как изобщо се върнахте, ако е вярно, че сте загубили чувството си за ориентация?

Памела не каза нищо, но го ощипа по ръката, вероятно като знак да не споменава нищо за нея. При дадените обстоятелства Даниел би предпочел да говори открито и той се опитваше да прави точно това, но съобрази, че ако сега излезе с друга версия, това би направило възможно най-неблагоприятно впечатление. При това тази версия нямаше да изясни къде е останала чантата, но щеше да докаже, че разказът му не е пълен, и да им даде основание да мислят, че се опитва да скрие истината зад низ от лъжи.

— По-късно не сте споменали пред никого за чантата!

— Нямахте ли нужда от загубеното? То е било единственото, което сте носели със себе си?

— Какво имаше вътре?

Ето че въпросът, от който се страхуваше, беше изречен. Какво имаше в чантата? На няколко пъти той се бе опитал да си спомни така между другото като за нещо несъществено, което придобива значение само поради факта, че е забравено и човек го търси из паметта си, за да го забрави отново съвсем съзнателно. Сега беше изправен пред нов проблем, пред един съмнителен обрат в играта на въпроси и отговори, в която много от въпросите оставаха открити — Даниел не можеше да отговори. Какво имаше в чантата? Сигурно бяха абсолютно маловажни лични вещи — освежителен флакон, вероятно няколко таблетки виталин, минипрожектор, няколко магнетофонни ленти… Но трябваше ли да гадае? Би било също така безпредметно, както и да се мъчи да си спомни действителното съдържание. Едва сега той проумя с вледеняващ ужас, че заедно с чантата си е загубил и миналото си. Досега слабата му памет не го тревожеше, спомняше си смътно за жилищни блокове, конвейерни ленти, релсови пътища, за множество лица, звуци, гласове, за града, за оттатъшния свят, за начина на поведение, за това, как се общува, как се разговаря — само личните спомени му убягваха. Той обаче не се съмняваше нито за миг, че някакъв незначителен повод ще го върне към досегашния му живот — дума, картина, предмет… Сега му се струваше, че този мост към предишното не би бил така естествен, а би изисквал особено напрежение. Сега единственото му средство, единственият му ключ към миналото му бе отнет.

Чуваше, че му задават и други въпроси, но не слушаше внимателно и не отговаряше. Изключи, остави се на топлото тяло на Памела. Тя бе като стена, зад която той се криеше. Притисна се във възглавницата, лежеше вдървен, усещаше как го просмуква празнота и се отдаде на живителната тишина, която го завладя.

* * *

Сред мълчанието се чуха звънци, гонгове, музика, ненатрапчива, но постепенно усилваща се в синхрон с разбуждането. Даниел отвори очи — светлината бе също така приглушена, както и камбанните звуци и всичко беше в тон с бавното му пробуждане.

8,30 часа,

вярваме, че сте, прекарали нощта спокойно,

без телефонни повиквания,

без особени произшествия,

Извадка от дневната програма: 9,00 лекарски преглед.

Моля, донесете преди това на рецепцията боновете си!

Желаем ви приятен ден!

Във въздуха се носеха ефирни облаци от блещукащи капчици. Даниел вдишваше от освежаващия ароматизиран препарат, който ухаеше приятно, макар и малко тръпчиво — щипеше лигавицата на носа, но ободряваше чудесно. Той отметна одеялото — еластична материя от рехаво заплетени нишки, — стъпи с двата крака едновременно върху тартановата настилка. Стана, протегна се. Преживяванията от предния ден бяха останали на заден план, в момента мислеше за бъдещето. Лекарският преглед бе една формалност — той беше здрав. Не след дълго щеше да има възможност да се залови със своята работа.

Автоматиката не се различаваше много от обичайната. Когато пристъпи към стената, до леглото, се отвори една врата към масажното помещение. Остави се да бъде добре разтрит, взе душ; тънките водни струйки, които обливаха тялото му — ту топли, ту студени, — прогониха и последните остатъци от умора. Изплакна очите, устата и носа си с масло, прочисти ушите си и се среса. На края взе предписаната му доза ултравиолетови лъчи наведнъж, така че през останалата част от деня да няма вече грижа за това.

Върна се в стаята — междувременно леглото се бе прибрало в стената. Автоматиката му предостави да избира между ръждивочервен и светлосин костюм, имаше и чифт леки обувки — облекло за един ден, синтетични произведения, които вечерта отиваха в шахтата за отпадъци. Той избра ръждивочервения костюм, риза на дупчици, работен комбинезон, яке. После седна на масата и изгуби няколко секунди, за да си подбере закуската. Снабдяването бе отлично — имаше около двадесет вида комбинации, различни по вкус и съдържание, както и обичайните видове кафе — зелено, синьо, кафяво, жълто — и разбира се — свободен избор на всички видове освежителни напитки.

След като свърши с яденето и масичката изчезна в стената, светна перленосивият екран. Появиха се едно бюро, сортировъчна маса с различни таститури, на преден план изпъкна изкривен от перспективата образ на масивно същество в бяла манта. Едва когато го видя отблизо, Даниел забеляза, че това беше примат — широко лице, сплескан нос, изхвръкнала брадичка, дебели устни… но всичко това бе само загатнато, изражението, макар и сурово, бе по-скоро човешко, отколкото на животно.

— Надявам се, че сте се събудили в добро настроение. Името ми е Юлиус. Аз съм секретарят ви; — Той говореше бавно, съсредоточено, с паузи, като че ли всяка дума му цепеше главата. Въпреки това Даниел беше изненадан — приматите не можеха да се изразяват с изречения, те наистина разбираха всичко, което беше свързано с даваните указания, но речникът им се ограничаваше само в няколкото утвърдителни и отрицателни израза и се разпростираше най-много до имена и названия на прости дейности.

— Вашите марки и бонове все още не са взети. Мога ли да ви ги донеса?

— Моля!

Минута по-късно се разнесе звукът на един зумер и Даниел даде сигнал, че е свободно. Сега имаше възможност да види примата отблизо — изглеждаше добродушен, тъмните му човешки очи гледаха живо, лицето му бе обрасло с малки светли косъмчета. Когато подаде на Даниел марките и боновете, ръкавът над китката му се вдигна — откриха се тънки стави, които преминаваха в дълги тесни ръце, а не в обичайните маймунски лапи.

Даниел не знаеше как да се държи с него — дали да му предложи да седне. Би било твърде голямо престараване. Поколеба се дали самият той да седне и така двамата стояха няколко секунди безмълвни един срещу друг. Може ли да задава въпроси? Приматът започна сам да говори и на Даниел му се стори, че на лицето му се появи самодоволна усмивка, макар че трудно можеха да се разтълкуват чертите, които не бяха загубили нищо от своята пропорционалност. Въпреки това лицето изглеждаше чуждо. В гласа му не се усещаше нищо.

— Извинете, че дойдох, надявам се, че не ви преча. Но по-добре е марките да се предават лично.

— Нямаше ли по-подходящо време за това? — попита Даниел малко рязко и вече седна демонстративно.

— Старите ви марки не важат вече. Ние имаме по-различна система от тази, на която вие оттатък сте свикнали. Енграмата е по-съвършена. По-точно са отбелязвани отличителните ви белези. Ако издърпате този шибър, вашето местонахождение непрестанно се отчита и всички повиквания и съобщения се предават незабавно. Най-добре оставете го издърпан!

— И тогава всяко мое движение ще бъде наблюдавано — установи с неприятно чувство Даниел.

— В никакъв случай. Предоставяме ви възможността вие да решите това. Спазваме принципа за свобода на движението. Но е по-удобно. Сам ще се убедите. — Той се поклони, закачи марката на ревера на Даниел, взе старата и я прибра.

— Нямате нужда повече от нея.

Даниел усети възкиселата миризма на примата, повдигна му се, но не даде израз на погнусата си.

— Дайте ми я! Искам да я запазя! — протегна ръка той.

— Но тя не ви е нужна! — Той като че ли се позамисли, после му я подаде обратно. — Както желаете!

— Благодаря — каза Даниел, — можете да си вървите!

— Боновете! — напомни примитивът. — Ето тук!

— А кредитите ми? — Даниел извади няколко перфорирани карти от джоба си.

— Невалидни са — отвърна приматът с пренебрежение. — Хвърлете ги в шахтата! Тук ще получите всичко, каквото поискате. Не е нужно да плащате.

— А боновете?

— Те са за времето, което ви остава — каза приматът. — Желая ви приятен ден! — Той се поклони и напусна помещението.

Посещението му развали настроението на Даниел. Той се мъчеше да разбере защо. Може би причината беше в това, че Юлиус се различаваше не само външно от останалите си събратя — той беше интелигентен, изпитваше душевни вълнения, човек очевидно можеше да го обиди, а също и да го зарадва. Но как? И защо? Беше ли нужно да поддържа добрия тон при общуване с примат. Това бе друг въпрос, с който той не желаеше да се занимава.

Светещите цифри на хронометъра показваха 8 часа и 50 минути. Прииска му се да погледне навън. Съществуваше ли опасност да се заблуди? Този път бе внимателен. Излезе пред вратата на апартамента… намираше се на един от многото етажи, разположени спираловидно около огромна шестоъгълна шахта. По средата се виждаше безплътен светлинен стълб. Осветлението не хвърляше сенки.

Даниел се приближи до перилата. Ниско долу съзря вагонетка, плъзгаща се безшумно върху живачна възглавница по спиралата между етажите.

Внезапно се почувствува изтласкан назад, чу тъп звук и видя до себе си, на земята, човек — закръглен, с лиса глава, в жълто наметало. Човекът напразно се опитваше да се изправи… Даниел му помогна. Лицето му бе сбръчкано, бе със сиви лещи и розови челюсти.

— Простете, виновни са четковите обувки, придвижват невероятно бързо и когато човек загуби равновесие… Надявам се, че не съм ви изплашил! Как се чувствувате?

Гласът наведе Даниел на мисълта, че това е хермафродит. Вероятно бе излязъл безшумно от някой коридор, беше се подхлъзнал. Все пак Даниел не разбираше ситуацията напълно.

— Благодаря, добре. Но как сте вие? Боли ли ви?

— Не. Екипиран съм с балонна гума. — Той посочи издутото си наметало. — Нося тези обувки едва от вчера. Не съм свикнал още. Видях ви да стоите тук. Разбира се, тръгнах веднага. Името ми е Зола. Лекар съм. 28 146 91.

Даниел измърмори своето име.

— Зная — 37 170 155. Запомнихте ли си номера? Написан е върху марката ви. Затворена ли я носите? Не е за препоръчване. Елате!

Той поведе Даниел към един страничен коридор, показа му една транспортна кабина, обясни му системата. Всички комуникационни средства зависеха от координатните данни. Беше нужно само да се натиснат три копчета — дължина, ширина, височина.

— Трябва да запомните само един — номер — 001 001 001. Това е автоматичното обслужване. Оттам ще можете да получите всякаква информация — за микрофони, за екран, за телепечатащо устройство, каквото пожелаете.

Влязоха в едно помещение, оцветено в познатите тонове — синьо и сиво. Покрити автомати, обичайното оборудване с комуникационни уреди, монитори, конзоли, няколко кресла, маса.

— Веднага ли ще започнете с прегледа? Да се събличам ли?

Зола бе разгърнал наметалото си и бе махнал гумените възглавници от себе си. Той се отпусна в едно от креслата.

— Не, не, станало е недоразумение. Вие сте здрав, вече го установихме. — Той посочи към кушетката: — Моля!

— С удоволствие бих започнал да работя. Ще се радвам, ако никой не ми пречи повече.

Зола се усмихна приятелски и повтори подканващия си жест. Подаде му през масата кутийка ароматизирани капсули.

— Вземете!

— Без преглед?

— Само един разговор — чиста формалност. Впрочем вие издържахте вече всичко. Остава само да се запознаем. Аз съм този, който трябва да ви съпровожда тук.

— Това пък защо е нужно? — Той усети, че е нелюбезен и добави: — Моля, не ме разбирайте погрешно, нямам нищо против вас. Но след като съм дошъл, регистрирал съм се, както му е редът, и съм се нанесъл в апартамента си, починал съм си добре — вече съм свеж и не искам да губя време.

Зола извади една капсула, поднесе я под носа си и вдъхна с наслада освежителната газова смес. Пое дълбоко въздух на няколко пъти, преди да отговори:

— Защо е нужно да ви придружавам ли? Вие сте напълно чужд тук, не изпитвате ли необходимост да поговорите с някого?

— Психиатър ли сте? — попита Даниел.

— Да, разбира се. Тялото не представлява проблем. В това отношение сме малко по-напреднали от ония навън. Методите са прости, но ефективни. Сменят се органи, правят се трансплантации, няма го вече мъчителното възстановяване. Да, да, ако нещо ни затруднява, това е душата.

— Чувствувам се напълно добре.

— Днес ядосахте ли се от нещо? Вярвайте ми, разбирам от симптоми. Разбира се, че състоянието ви е напълно нормално, но все пак ми се струва, че сте малко възбуден. Каква може да е причината?

Даниел повдигна рамене.

— Днес сутринта имахте посещение… Юлиус, нали? Виждате ли, това са дреболии, които развалят настроението. Странно, че е дошъл при вас. Между другото има спор, дали те все още са животни? Вие как мислите?

Той не изчака отговора на Даниел, пъхна палци в предните джобове на жилетката си:

— Знаете ли, че днес може да им бъде вложена интелигентност? Трябва само да се внесат допълнителни съставки към тяхната ДРНК. Но веднага възниква проблем — тези твари стават личности. Ние знаем, че нямаме етични задължения спрямо тях, но тук се намесва съвестта, която не е свързана с исторически факти. Те са наши творения, наша собственост, но изведнъж откриваш у тях собствена воля, собствено самосъзнание, съмнение, неодобрение, критичност. Не почувствувахте ли и вие нещо подобно?

— Възможно е. Не съм мислил за това.

— Съзнателно или не, но то трябва да се изкаже — каза лекарят, — иначе този трън ще ви боде през целия ден. Не че това е толкова важно — исках само да ви докажа, че можете да ми се доверите, че си струва да се обърнете към мене, когато нещо ви притеснява. Иначе сам ще сте си виновен. Трябва да пазите вътрешното си равновесие. А сега вървете, ако искате! Не ви задържам.

Той стана и съпроводи Даниел до вратата.

— Явно знаете какво съм правил през целия ден — каза Даниел. Той спря за момент на прага: — Не мислех, че ме следят!

— Но никой не ви следи — каза Зола. — Можете да се движите съвсем спокойно, никой не се интересува от това, какво вършите. Дори ние, лекарите, не следим никого. Въпрос на собственото ни чувство за отговорност е дали ще установим контакт с пациента, а ние правим това само в особени случаи. Проверявам всеки новодошъл лично… Е, всичко е наред. Желая ви приятен ден!

— Да, всичко е наред — потвърди Даниел. Но в същото време изпитваше тягостно чувство.

Когато закрачи преднамерено твърдо по коридора, имаше усещането, че психиатърът гледа след него. Направи се обаче, че не го е грижа за това, и продължи, макар че не знаеше къде се намира, нито пък беше наясно какво трябва да прави по-нататък. Тази част на сградата бе по-оживена от жилищното крило, коридорът преминаваше в зали с маси и столове — всичко това приличаше на болнични чакални. Тук-там седяха хора, повечето вглъбени в себе си, унесени, други увлечени в разговор, трети профучаваха покрай него на четкови обувки, мяркаха се киборзи върху ролкови плъзгачи и въпреки че никой не му обръщаше внимание, той продължаваше да се държи демонстративно самоуверено, докато откри едно празно помещение с бар-плот и столове до него; седна, взе си чаша кисела минерална вода и се замисли какво трябва да предприеме. Новата обстановка му действуваше, както и преди, объркващо, но не можеше да бъде другояче, той не трябваше да очаква нищо друго, трябваше да се примири, да се опита да свикне по възможно най-бързия начин. Днес не бе вече така безпомощен, както вчера, беше регистриран, имаше знак за самоличност, разполагаше с апартамент и имаше достъп до информационната банка. Най-добре да се запознае с автоматиката и да получи представа за комуникационните средства, организацията и начина на живот. Реши да се прибере в стаята си.

Междувременно един мъж седна на бара през няколко стола от него и си наля тъмно пиво. После се приближи повече, докосна няколко лоста, без да вземе нищо, докато най-сетне седна до Даниел — имаше младо, аскетично лице с шоколадов тен, издаващ прекомерна употреба на ултравиолетови лъчи; беше сламенорус, със зачервени клепачи. Поклащаше чашата си, оглеждаше се подчертано небрежно, докато на края се обърна към Даниел, без да го погледне в лицето. Маниерите му бяха твърде странни.

— Защо дойдохте тъкмо тук? — Имаше вид на заговорник, отваряше уста едва-едва. — Не е ли малко непредпазливо? Освен това още не сте информиран. — Той докосна ревера му: — Кой ви даде знака? Ш-т!

Два примата бутаха една ролкова количка, на която лежеше човек, покрит с мушама. Тя беше плътно прилепнала към челото, носа, бузите, брадичката; на местата на очите, носа и устата бяха изрязани дупки. Изчезнаха безшумно в коридора.

— Непрекъснато някой минава. Човек не може да си поприказва — каза русият. Той се оглеждаше напрегнато наоколо, ослушваше се.

Това накара Даниел също да се озърне.

— Чувате ли? — попита русият. — За мен е време. Най-добре да дойдете веднъж на едно от нашите събирания. Ето! — Той пъхна в ръката на Даниел парче фолио и сви пръстите му в юмрук. — Хайде! — Стана и тръгна бързо, без обаче да бяга.

Даниел замислено погледна след него. Смущаваше го това, че хората тук се държаха особено, че не разбираше много от нещата, които те вършеха, обясняваха, показваха или искаха от него. Попипа ревера си — знакът беше там, но шибърът бе спуснат. Вдигнат ли трябваше да бъде? Вероятно да. Това беше направило впечатление. Но на кого беше нужно да общува тайно? Недоволни? Анархисти? Саботьори?

В един сто и двадесет градусов ъгъл, съответствуващ на принципа на шестоъгълника, той забеляза една от кабините на транспортната система. Приближи се към нея, но вратата не се отвори. Потърси отличителния си знак, изтегли шибъра… вратата се плъзна встрани. Той влезе. Вратата се затвори веднага.

Още преди да набере своя номер, а с това и координатите на жилището си, кабината потегли. Едновременно с това от високоговорителя на тавана се разнесе глас:

Търсим 037 170 155.

Степен на спешност А 3.

Очакваме ви.

Координати 034 281 577.

Молим ви, да се явите на посоченото място.

Търсим 037 170 155…

Гласът го съпровождаше по време на цялото принудително пътуване. По светещите цифри на стената той разбра, че посоченото място наближава. Както и предполагаше, кабината спря при светването на цифрите 034 281 577. Вратата се отвори. Даниел излезе. Видя тясна, празна, шестоъгълна кабина с непрозрачни стени и затворена врата. От тавана отново се разнесе глас.

— Вашите колеги ви поздравяват с добре дошъл. Почакайте, моля!

Пауза. И отново същото:

— Вашите колеги…

Пауза. И още веднъж:

— Вашите колеги…

Това се повтори още няколко пъти. Даниел се огледа — нямаше къде да седне.

Пукот. Бръмчене от високоговорителя. Секунди по-късно вратата се отвори. Чу се гласът:

— Моля, влезте! Погледнете, ако обичате наляво!

Екран. Върху него просветващ образ. Познато вече лице…

Даниел чу стъпки зад себе си, усети нечия ръка върху рамото си.

— Не се плашете, елате!

Беше жена — изглеждаше на около 25—30 години, но с положителност реактивирана. Това личеше по опънатата кожа под очите. Косата й беше къдрава и черна, очите — зелени. Тя му се усмихна, след това се обърна към видеоекрана:

— Всичко е наред. Затъмнете! — Поведе го към една безшумно отворила се врата, минаха през нея и видяха няколко помещения с прозрачни стени, автомати в сиво и синьо, телекси, командни табла, перспективни екрани с трепкащи цифри по тях. Двама мъже вървяха насреща им — бяха с гладки лица на тридесетгодишни хора, единият — едър и широкоплещест, с чуплива, светлокестенява коса, разбира се, перука, другият — тъмнокос, висок, приведен, с дълги ръце.

— Днес денят е приятен. Радваме се да ви видим — каза едрият. — Това е Мод, а това — Лари. Аз се казвам Бенедикт. Ще имате работа предимно с нас. Но, моля, седнете!

Даниел се ръкува и промърмори името си.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате. Вероятно сте ме търсили, но чух повикването ви едва преди няколко минути.

— Няма защо да бързаме — обясни Бенедикт. — Вие се бяхте изключили. Това си е ваше право.

Седнаха пред една калейдоскопична стена, върху която фигурите се меняха едва забележимо. Мод раздаде освежителни таблетки, из въздуха се разнесе ухание на билки, но вентилаторите скоро го продухаха.

— Значи, това сте вие! — каза Бенедикт и погледна Даниел доброжелателно. — Явно, че сте издържали всичко много добре. Първите часове са винаги трудни.

— Да — потвърди Лари, — и аз имах няколко ужасни преживявания, спомням си ги с неудоволствие. Психиатрите погодиха на всички ни лош номер.

— Беше само кратък разговор — каза Даниел.

Те се засмяха.

— Разбира се. Но той включва и тестовете.

— Тестове? — повтори Даниел учудено.

— Преоценка на поведението, частична информация, лабилизация, дестабилизация… но нима вие не сте го забелязали?

— Преживяванията бяха необичайни. Все пак кое е тест и кое реалност? Как могат да се различат?

— Точно тук е трудното, че не могат да бъдат различени. Действителност и проверка се преливат една в друга. Аз съм убеден, че някои от случайните конфликти са тестови задачи и обратното — ситуации, изградени като тестови случаи, прерастват в действителност.

— Не е приятно — сподели Даниел и посегна към една капсула.

— Обикновено може да се усети, макар и със закъснение, какъв капан са искали да устроят.

Тестът има смисъл тогава, когато не прилича на тест. Помислете само: Забелязвате нагласена ситуация. Не реагирате спонтанно, а тъй, както смятате, че очакват от вас. Психолозите трябва да включат в сметките си и това, което вече усложнява нещата. Но и това не е всичко. Вие смятате, че на психолога му е ясно, че приемате ситуацията като част от някакъв изпит. Тогава модулирате още веднаж поведението си така, че и в този аспект то трябва да бъде добре оценено. А психолозите трябва да се съобразяват и с това. С други думи, такива обратни връзки биха утежнили анализа твърде много. Не мога да понасям инженерите на душата, но по този пункт трябва да им се признае правото.

— Но не е ли възможно по някакъв начин да се разпознае кое е тест и кое не — например чрез логически заключения?

— Психолозите умеят да предотвратяват това, като конструират тестовите си ситуации логично или псевдо-логично. След завършването на една серия проверки те продължават веригата от събития, за да отнемат опорните точки, и после, когато е необходимо, се позовават на това.

— Колко продължават психоизпитанията?

Засмяха се и на този въпрос.

— Вечно. Нали психиката не е нещо постоянно. Тя може да излезе от равновесие по всяко време, а това не бива да се допуска. Човек винаги трябва да се учи и да бъде проверяван. Изпитанията продължават — те са станали част от действителността. Но вие ще видите, че с това се свиква. Дори тъкмо поради тази перманентна тестова ситуация страхът от психоизпита изчезва. Няма от какво да се плашим.

— Това не противоречи ли на принципа за свобода на движението?

Бенедикт поклати глава:

— В никакъв случай. То осигурява нашата свобода и тази на другите. В края на краищата светът се управлява оттук.

Те се съгласиха с тази аргументация — той разбра това по лицата им, които, както и преди, бяха дружелюбни. Бяха първите хора тук, с които можеше да се разбира, които говореха неговия език и които мислеха като него. Той принадлежеше към тях и това правеше дребните неуредици в досегашния му престой маловажни. Разглеждаше новите си колеги крадешком. Бенедикт се движеше спокойно и невъзмутимо, той излъчваше увереност, говореше ясно и категорично, изглежда, нему се падаше ролята на водача. Лери, с тъмнокафявите си очи, коса на вълни и изписаното върху лицето му добродушие, будеше доверие веднага. Изглеждаше достатъчно търпелив, за да слуша и отговаря подробно на въпроси. Мод бе жена, която се поддържаше и имаше добър вкус. Формата на лицето, която си бе избрала, не отговаряше на обикновените норми, освен това устните бяха твърде пълни, скулите доста подчертани, тоест това бе личност със собствена воля, явно интелигентна, иначе не би била изпратена тук. Седяха така, че да могат да следят калейдоскопа, и от време на време по лицата им пробягваше отражението на наситено розово или бледосиньо.

Бенедикт отпусна облегалката на креслото си малко назад и се обърка отново към Даниел:

— Зная, че все още сте малко объркан, но с всички ни е било така. Вие сте наясно каква е вашата задача тук, а и с машините сте запознат. Естествено, има някои особености и отклонения от стандарта, но това се дължи на факта, че нашите съоръжения непрекъснато се подновяват, те са най-доброто, което съществува. Общо взето, на автоматиката може да се разчита, служи предано. Търпелива е към нас, нагажда се към изискванията ни. За вас ще е най-добре, ако бързо се сближите с всички. Работното ви място е до това на Мод. Може би ще бъде най-добре да я помолим да ви обясни най-важното. Бихте ли го сторили, Мод?

— С удоволствие — каза Мод и стана. — Елате!

— Ще се видим по-късно.

Мод го поведе през няколко стаи, които не се различаваха много помежду си — работни кабинети с познатите вече прозрачни стени, устройства за въвеждане и извеждане на данни към и от компютрите.

— 034 269 578. Това е вашето царство, Даниел — каза Мод. Тя посочи уредите, които раздвижваха малко обстановката — сини и сиви части с комутационни пултове, прожектори, тастатури, видеоекрани.

— Най-добре да прегледате контролния списък — предложи Мод. — Дайте ми боновете си за останалото време! — Тя постави ролката в определеното за целта място върху плота на пулта. С игрива лекота прокара пръсти по клавишите и върху малкия екран се появи първият блок на учебната програма.

Даниел погледна Мод, а Мод Даниел. Двамата се засмяха.

— Доста скучно, нали? — попита Мод. Тя отвори една клапа и изтегли от нея кабел, който завършваше с щепсел.

— Ако искате да не се отегчавате, натиснете това копче! Ето!

Стените станаха непрозрачни, интензивността на светлината спадна до най-ниската степен. Даниел отметна кичур коса настрани и намери контактния център. Електродът прилепна. Мод отново натисна няколко клавиша… Даниел затвори очи, ръцете му обгърнаха облегалката на стола — това помагаше срещу световъртежа, предизвикван от трептенето, което показваше приток на информация. Хаотично сменящи се картини, понятия, числа, така както случайността ги бе извела от логическия континуум.

Пет минути след това последва сигнал за събуждане. Даниел отлепи електрода, приглади косата си.

— Това беше първата лекция — каза Мод. — Още девет и вие ще знаете всички тайни на автоматиката.

— Спестихме много време — отвърна Даниел. Той стана и отиде зад Мод, която бе седнала на стола за посетители. Докосна косата й, която излъчваше нежен аромат, погали я с длан.

— Да, много време — потвърди Мод и стана. — Най-добре сега да отидем в моя апартамент.

Часовникът показваше двадесет и два часа. Даниел се готвеше да ляга, когато прозвуча позивният сигнал. Той прекъсна играта на асоциации, която бе започнал, и отвърна със сигнала „готово“. Екранът се затъмни и така си остана, когато се чу:

— Не искате ли да дойдете на едно заседание? Стая 023 181 116. Но спуснете шибъра на отличителния си знак.

Известно време Даниел се колеба между умората и любопитството, спомни си неприятното преживяване с доклада, целият ден мина пред очите му и отказа — бил изморен, тъкмо се канел да си ляга, може би друг път…

— Може би ще ви заинтересува фактът, че чантата ви е при нас. Ние, естествено, сме готови да ви я върнем. Сам разбирате, че не искаме да използваме за целта тръбната поща. Вярваме, че ще дойдете.

Нещо изпука. Говорът се изключи. Ядосан, Даниел продължи играта на асоциации — той не обърна внимание на това, че бе пропуснал един откъс, последователността на картините бе произволна, части от сънища, футуристични пейзажи, фантастични създания, цветни видения, придружени с конкретни звукови ефекти, всички емоционално обагрени.

Изтегна се в едно кресло, но повече не успя да се съсредоточи върху картините. Изключи прожекцията, взе сънотворно и си легна в леглото. Потъна в дълбок, безпаметен сън, но след известно време се стресна. Не знаеше какво го е събудило — движение, шум… когато отвори очи, в стаята бе сумрачно, луминесцентните лампи светеха слабо. Беше ли сбъркал, като не беше взел чантата си. Тази мисъл го измъчваше, не му даваше да заспи отново, напротив, разбуди го съвсем, дотолкова, че не можеше повече да лежи бездеен. Дали все още имаше смисъл да потърси посоченото място? Можеше поне да опита.

Взел решение, той стана бързо, наметна сутрешния си халат. Отличителният знак? Затвори шибъра. Така асансьорът не можеше да потегли. Най-добре да тръгне пешком — остави знака. Излезе от стаята — навън беше здрач, вертикалният светлинен стълб излъчваше съвсем слаба светлина. Ориентира се, познаваше значението на координатите, знаеше къде да намери указания за мястото, известни му бяха данните за посоките. Първоначално тръгна по спираловидната линия на терасите, десет кръга — твърде уморително, но автоматичните системи бяха затворени за него. В един от коридорите тръгна в посока А, после свърна в посока В. Пред него се откри множество стаи. Вратите бяха отворени — не беше сигурен дали са се отворили за него, не бе забелязал нищг Съзря чантата си отдалеч. Лежеше на пода насред съвършено празна стая. Тази част от сградата изглеждаше неизползвана, другите помещения, преЗ които беше минал, бяха също празни. Не бе срещнал нито един човек — през нощта като че ли никой не бе излизал.

Тръгна към чантата, наведе се… Когато отново се изправи, обстановката бе променена — стените бяха станали непрозрачни. Чу съскане, усети аромат на магнолия, видя наоколо си храсти, беседки, тесни пътечки, стълби, езерца с водни лилии и мостове над тях… Перспективата се промени, цветовете избледняха, постройките станаха прозрачни, пътищата се издигнаха над равнината, образуваха сложна плетеница, разклонения, звезди, кръгове, мрежа от черни линии, наподобяваща диаграма…

СТАРТ

Даниел притисна чантата до себе си и тръгна по посока на стрелката, указваща пътя.

INTEGER 2I I2 UMFORM

LOGICAL 1A, B, UN (FALSE) TRANS,S…

Тръгна по-живо, бързаше нататък и колкото повече се приближаваше до скоростта на светлината, толкова повече губеше самоличността си, индивидуалните си качества, ставаше абстрактен, комбинация от цифри, подредени по предварително зададен код по права линия или в кръг…

IF (I.E.Q.K.) GO TO 20

GO TO 7

Светът се сля в едно петно, ограничи се в една линия, едномерно многообразие от състояния, поредица от операции, обусловени от усложнената обстановка…

IF (C.EQ,0) GO TO 7

TRANS == IRUE

RETURN

Безкраен път без перспектива, без цел, затворен в себе си, безконечни повторения на едни и същи завои. Скок…

TRANS == FALSE

RETURN

END

Бе останал без сили, безтегловен, изтощен, задушен от клишето, схематизиран, съсипан, загубен, смален до нула, модел на самия себе си.

Лежеше на една маса, появяваха се и изчезваха лица, неузнаваеми зад маските, чуваше се тракане на инструменти, провлачени стъпки, противна миризма, ярка светлина, една ръка, някаква тъмна тежест над очите.

По-късно. Седеше върху ролков стол. Тишина. Бавно гаснеща светлина, залязващо слънце над цъфтящи кактуси, огненочервени облаци, стрелкаща се полска мишка… Картината се разпадна. Видя Зола, надвесен над него.

— Всичко е наред. Не се безпокойте. Утре отново ще сте бодър.

— Какво стана? — с мъка прошепна Даниел.

— Намерихме ви в една от запустелите части на сградата. В безсъзнание. Заблудили сте се, бяхте тръгнали без отличителния си знак, в сутрешен халат, с чанта под ръка. Вероятно пристъп на сомнамбулизъм. Няма да се повтори. Подновихме съответните мозъчни клетки, някои нервни тъкани, влакна, водещи към сънната артерия. Не се вълнувайте! Харесвали ви картината? — Той не изчака отговора и кактусовата пустиня изплува от сивата стена, раздвижи се, слънцето вече залязваше, полската мишка се стрелна отново.

След като Зола напусна помещението, Даниел посегна към управляващата ръчка на болничната количка, но тя не реагира на натиска. Той спусна ръка встрани, дръпна спирачката. Напъна всичките си сили и количката тръгна. Отиде до масичката, върху която беше метнат халатът, а отгоре и чантата му. Трябваха му десет минути, за да я придърпа на коленете си и да я отвори. Беше празна.

* * *

Спа дълго, събуди се, биха му инжекция, отново заспа, събуди се пак, чувствуваше се по-укрепнал, вече вземаше участие в заобикалящите го събития, наслаждаваше се на спокойствието, един примат го разхождаше с количката, на екрана се меняха пейзажи, планини, Антарктида, Сахара, кратерите на Луната, струваше му се, че гледа надолу от някаква платформа, от път или пък мост… Ако картината му харесаше, нареждаше да спрат, отпращаше примата и дълго и мечтателно съзерцаваше далечината.

— Това е един от най-жизнерадостните мотиви! — Някакъв друг ролков стол беше спрял до него, без той да го забележи. В него седеше същество, загърнато цялото в одеяло, със старо сбръчкано лице на кафяви петна, с несресана рядка бяла коса, не можеше да се разбере дали е мъж или жена — пресипналият глас също не издаваше нищо.

Реконструкция по стари цветни снимки, много сполучливи. От тези гори сме изпълзели някога — дори не е за вярване.

Сега на поляната имаше две дългокраки кафяви животни. Разперените ветрила на папрата се люлееха от вятъра.

— Да, наистина забележително — съгласи се Даниел. Не беше особено доволен от това, че го смутиха, но нямаше причина да се държи недружелюбно.

— Решихте ли се на транспозиция? Изглеждате още млад. Познайте на колко съм аз! На 230! Вече не ми помага никакво реактивиране. Противях се дълго, страхувах се — въпреки всички уверения. Сега се чувствувам превъзходно. Всичко се свежда до това, как се чувствува човек. Външният вид по-късно губи своето значение. Мисля, че това е доказателство за зрелост. Да, и на двеста човек се учи. От тридесет години съм се отказал от реактивиране. А това, че някои от младите се гнусят… ми е все едно. Човек сега рядко е обърнат навън. Изчезва интересът към повърхностното събитие. Това, което по-рано е било важно, загубва значение. Промяна в ориентирите. Нищо повече. Процес на узряване, според мен. Енергетичният свят е оскъден. Да говорим за свобода на движението във връзка с него е смешно, сега го разбирам. Акции, движение, инвазии — физически процеси, ограничени от безброй закони. Затвор. Външният свят е затвор.

Някога сме дошли от горите. Сега сме на следващия етап. Вече не обръщам внимание на електиците. Достатъчно дълго забавяха развитието ми. Чак сега го разбирам. Действително младите не проумяват тази ситуация. Реактивират се непрекъснато. Не искат да схванат, че и това има край. Отначало изглежда, че той е някъде много далеч, но като стигнеш дотук — не ти е все едно, повярвайте ми! Не дремеш, не се губиш, не се задоволяваш, не се предаваш на съдбата. Да стигнеш до следващата степен — до това се свежда всичко.

Казват, било неестествено. Аз мисля, че това е предначертаният път. Трябва да сме щастливи, че днес можем да вървим за малко по него. Казват, че сме в края. Аз мисля, че сме в началото.

— Интересен аспект на виждане — отвърна Даниел само за да не мълчи.

— Помислете за това! Пожелавам ви приятен ден! — Старият затвори очи, един примат се приближи, подкара количката. Одеялото се смъкна малко и Даниел видя, че тялото на съществото, което седеше върху възглавницата, от брадичката надолу не бе човешко.

Последва още един продължителен сън, след което Даниел попадна за няколко минути в една от реанимационните лаборатории. Освежен физически и психически укрепен, той стоеше пред Зола, който го гледаше със задоволство.

— Починали сте си чудесно. Вашето малко премеждие много ни помогна — то ни подсказа слабото ви място. Няколко грешно ориентирани нервни пътища, нищо повече. Надявам се, че сега сте в идеално душевно равновесие. Няма да ви задържам повече. Ето ви отличителния знак, ето ви имуществото. — Той посочи към една етажерка, на която, облепена с етикет, лежеше чантата.

Даниел благодари, взе я и отново се обърна към Зола:

— Може ли да задам един въпрос?

— Разбира се!

— Кой съм аз? — попита Даниел. — Откъде идвам?

Зола отстъпи назад, взе една аерозолна опаковка и пръсна малко есенция.

— Седнете! — Той самият придърпа едно кресло и посочи към друго. — Вашата личност? Оправдан въпрос. Можеше да се очаква. Трябва да сте разбрали, че паметта ви е заличена. За това, сигурно също разбирате, си има причина. — Той взе кутията с освежителните таблетки от етажерката, предложи на Даниел, но той отказа.

— Ако е имало причина, тя би могла да съществува и сега. В такъв случай бих се поколебал да кажа нещо по този въпрос, ако миналото ви ми беше известно. Или пък бих ви дал грешна информация за вашата личност. Вие не бихте могли да проверите дали казаното от мен е истина или не. Впрочем това би било точно толкова безполезно, колкото и ако бях мълчал.

— Поне ще си спомня нещо — вметна Даниел.

— Това не би било доказателство. Ние бихме могли да изградим в подсъзнанието ви образ на фалшива само-личност. Няколко опорни точки ще ви объркат. Ще си спомняте за неща, които в действителност никога не сте преживявали.

— В такъв случай моята самоличност е завинаги изгубена.

— Не! — Зола поклати глава, — Един ден ние самите ще ви върнем информацията, която ви засяга, и тя няма да бъде невярна.

— А ако все пак не е истината?

Зола стана и погледна часовника си така, като че ли бързаше.

— Какво означава истина и неистина? Факт е, че можем да ви внушим каквато и да е самоличност. Кога тя е нереална? Кога е достоверна? Това, което е съхранено във вашето съзнание като минало, образува изходната система за вашето сегашно поведение. Тя не е нито правилна, нито погрешна. Почива само на категориите, ефективност и неефективност. Ние сме психолози, практици, а не философи. Една самоличност може да бъде съизмерима или не с даден характер, или с дадена ситуация. Това е за нас истинска или неистинска самоличност.

— Но — каза Даниел, който също стана — аз действувам според опита, който имам от миналото дори и когато не мога да си го припомня. Това истинското минало ли е, или не?

— Истинското — каза Зола любезно и сложи ръка на рамото на Даниел, повеждайки го към вратата.

Даниел използва асансьора, за да стигне до работното си място. Видя Бенедикт, който седеше пред един пулт, и го помоли да седне до него. Не прекъсна работата си, издаваше заповеди, изследваше една крива на светещия екран, натискаше различни копчета. Малки лампички мъждукаха и показваха променящото се съдържание на работната памет. Бенедикт хвърли още един поглед върху всичко това, после завъртя стола рязко и се усмихна на Даниел, който се канеше да дава обяснение, но Бенедикт каза:

— Оставете, с всички ни е така. От време на време психополицаите успяват да ни пипнат. Съумяхте ли да се опазите поне до известна степен?

Даниел кимна.

— Нищо ми няма. Чувствувам се добре.

— Това е хубаво — рече Бенедикт. — Издържахте. Нещата трябва да се приемат такива, каквито са. Вие сте още млад. Някои изпадат в шок, когато ги хванат. Сигурно е само сантименталност, но човек е привързан към тялото си. С всеки заменен орган сякаш нещо се губи — поне мнозина така го възприемат. От друга страна, медиците правят всичко, което е по силите им. Докато има замяна на органи, те не прибягват до метала и изкуствената материя. Никой не бива да се страхува, че на следващата сутрин може да се събуди киборг. Кибернетични резервни части се присаждат само с предварително съгласие.

— Кой би дал съгласието си?

— Ако не е възможна подмяна с органична материя, остава само един изход, за да се спаси личността чрез включване към система.

— В такъв случай има ли човек възможност да действува? Жив ли е въобще?

— Да, разбира се, дори по-нашироко отпреди. Има достъп до всички захранващи с информация уреди и сонди, а с това и до външния свят, също и до всички периферни преработвателни устройства и на края установява връзка с управляващите центрове, което предполага по-голяма възможност за намеса, отколкото преди.

— Ако наистина интегрирането с тази система има толкова предимства, защо е нужно да се чака, докато се появи мозъчно увреждане?

— Няма защо да се чака. Интегрирането може да стане винаги.

— Да, но връщане назад няма!

— Това е същността — каза Бенедикт. — Тъй като никой не знае в каква форма на самопознанието ще съществува после, повечето хора се стъписват уплашени.

— И вие ли, Бенедикт? — попита Даниел.

— Няма защо да се бърза — отвърна Бенедикт. — Нищо няма да пропуснем. Впрочем аз имам впечатлението, че нашето съществуване тук е само един преходен стадий. Това, което правим ние, може да бъде свършено също толкова добре, та дори и по-добре отвътре.

— Каква е нашата задача? — попита Даниел.

— Бих ви казал с удоволствие, ако самият аз я знаех. За съжаление няма указания, упътвания или заповеди. Ние трябва да действуваме според собствените си разбирания и на наша отговорност. Може би задачата не трябва да се разбира само в исторически план?

— Какво имате пред вид?

Бенедикт се разсея, отклонен от една промяна в светлиниите ефекти върху конзолата. — Появиха се комбинации, които се повтаряха периодично. После движението замря — на матовата повърхност на екрана като че ли се мярна някаква фигура. Бенедикт натисна едно копче. В правоъгълника светна надпис:

Логическа грешка на ред 262.

Моля корекция.

Бенедикт въздъхна. Той изтегли от процепа магнитно напечатания програмен формуляр и го превъртя до 262 ред. После се обърна към страничното изчислително устройство, натисна няколко числа, а после и клавиша за проверка. От въртящите се барабани се чу бръмчене.

— Исторически погледнато — повтори Бенедикт — ние сме представители на народа. Решенията подлежат на нашия контрол, промените на законите стават с наше съгласие. Ние можем да оспорваме всяко решение, което ни се стори несправедливо.

— Това случва ли се?

— В прекия смисъл на думата — не. Всички социални програми са създадени според изискванията на медицината и хигиената. Вече не съществува глад, няма войни, няма принудително образование, няма нужда да се работи. Грижите са по-всеобхватни, сигурността — абсолютна. Стремежът към щастие е зачетен, свободата е неограничена. В случай че възникне проблем, то в 99,98% той се вмества в някакъв известен модел и бива разрешен по предварително изготвени варианти. Теоретически всичко останало е наша задача, но какво означава това в действителност? Още преди да сме прегледали фактите, вече е налице резултатът от симулацията и програмата за разрешаване на задачата. Безполезно и ненужно е да се прави проверка. Решението е винаги точно.

— Какво тогава трябва да вършим ние?

— Ние сме тук, защото така изисква прастарият принцип за контрола. Останки от миналото, така да се каже. От въвеждането на саморегулиращите се системи рекламации не е имало. Можем да бъдем сигурни, че всички хора, обслужвани оттук, живеят в онова идеално състояние, което сами са си пожелали.

Известно време мълчаха.

— А спомняте ли си какво сте правили по-рано? Познавате ли миналото си? — попита Даниел и бе твърде уверен, че ще получи отрицателен отговор.

— Естествено — отвърна Бенедикт, — аз си имах свой работен кабинет, радвах се на игрите, на флиртовете, на масажите, на ароматните съчетания, на програмираните сънища, слушах компютърна музика, решавах загадки, спях, ядях, пиех… това беше най-важното, а доколкото си спомням, беше и всичко.

— А как попаднахте тук?

За момент Бенедикт сякаш не искааше да отговори, но въпреки това го стори:

— Това е деликатен въпрос, разбира се. Официално се казва, че за представители на народа се избират само определен процент хора, но това, което смущава, е принципът на подбора и по този въпрос аз имам едно предположение.

Бенедикт отново се поколеба и едва когато един страничен поглед към Даниел го увери, че той очаква отговора с нетърпение, продължи бавно:

— Положението е такова: от една страна, тук има кибернетици, лингвисти, логици — към тях се числим и ние. От друга страна, има медици, хуманобиолози и психиатри. Те се занимават с всички онези отклонения, които не могат да се отнесат към обичайните и не се лекуват с помощта на автоматиката — мутации, регенерации, психически дефекти. Водя ги тук за наблюдение, лечение, изследване. Разбира се, възможно е изборът на представители на народа да става и независимо от това. Но също така е възможно да не сме нищо друго, освен, хм, да го кажем по заобиколен начин, нищо друго освен не дотам нормални.

— Имате ли основания за тези съмнения?

— Цяла дузина. Едното е логическо противоречие. Не би трябвало да ни водят тук против волята ни, ако в предишния си живот сме били напълно щастливи — това би противоречало на принципа за свобода на движението. Тъй като външният свят е така устроен, че задоволява напълно нормалните хора, значи, ние не можем да бъдем нормални.

— А второто основание?

— Второто е от личен характер. Между другото не обичам да говоря за това, но вярвам, че то ще си остане между нас.

Даниел кимна в знак на съгласие и той продължи:

— Получих пристъп на лудост, на разрушителен бяс. Търчах по коридорите, крещейки, мисля, че даже се опитах да нараня някого. Загубих съзнание. Когато се свестих, бях на път за насам. Междувременно, докато съм бил в централата, изглежда, са ме обработили с препарати, тъй като всичко ми изглеждаше нормално.

Няколко секунди беше тихо. Дори апаратурата беше спряла, но Бенедикт не се интересуваше от това. Най на края Даниел заключи:

— Значи, се намираме в психиатрия.

Бенедикт стана, приближи се до един пулт, облегна се, обърнат към Даниел, и отвърна:

— Понякога се страхувам, че е така.

Работното място на Даниел беше осиротяло, стоеше така, както го беше оставил — върху конзолата все още бе изписан адресът на чековата регистратура. 3 съседния кабинет видя Мод, която изглеждаше зает а. Кимна й, тя му отвърна. Даниел затъмни помещението и си пусна втората лекция. Както винаги, след това бе малко изтощен, взе една таблетка РА-форте и се почувствува по-добре. След като светоабсорбиращият оттетък изчезна от стъклата на разделителните стени, той забеляза, че Мод има гости. При нея беше Лари. Даниел почака малко, поиска няколко данни за проба, прегледа съдържанието на програмите… Когато забеляза, че Мод тръгва с Лари, остана за известно време бездеен, а после тръгна към апартамента си. След това отново се включи в ат-ракционна програма. Избра си ролята на герой, който е подложен на тежки изпитания, побеждава съперници, освобождава девойки, печели възхищение, превъзхожда всички останали, не спира пред нищо, намира винаги изход, респектира противниците си, никога не изпитва страх, винаги е малко преди другите, никога не се предава, знае всички трикове, не се оставя да бъде изигран, владее всички видове оръжие и благодарение на вярата в собствените си сили печели такова превъзходство, че е в състояние да прави каквото си иска, да поема всякакъв риск, да се впуска, в каквито и да е опасности, без да се двоуми, защото знае със сигурност, че ще успее да излезе победител.

Късен следобед. Ден без особени събития, без резултати, пропилян безсмислено, но какво пък означава смислено — загубени часове, но загуба няма, тъй като време не липсва, напротив — проблемът е как да го убиеш, а това е ужасно трудно, когато пред тебе е вечността.

Даниел се включи към емоционалния генератор, за да зареди онзи мозъчен център, който отприщва радостни чувства. След това се почувствува неспокоен и жаден за дела, тясната стая го задушаваше и той излезе навън, тръгна на посоки из коридорите, влезе в една от кабините на лифтовата система. Поколеба се пред копчетата. Искаше да намери някоя нова част на сградата, която още не познаваше, просто изпитваше нужда от нови впечатления, от движение, от промени. Беше пропуснал да проучи плана и не знаеше какви координати да избере. В края на правоъгълника с бутоните забеляза отделни копчета с особени символи: STOP, HELP, CALL и други подобни, а под тях и такива, чийто смисъл не можеше да разгадае. Направи му впечатление знакът i. Той можеше да се изтълкува по различни начини, но първо се сети за имагинерната единица, т.е. корен квадратен от минус едно. Странното бе, че знакът беше обясним във връзка с реални координати, свързан бе с определени адреси. След кратко колебание Даниел натисна копчето и като не последва нищо, избра един от адресите. Кабината тръгна. Светещите цифри запремигаха край него. Посоката на движение на няколко пъти се променяше… Стана тъмно. Само слабото вибриране показваше, че лифтът работи. Лек тласък, миг на покой, отново движение, но накъде? Може би тъмнината пречеше на чувството за равновесие и създаваше илюзия за нереалност. Даниел беше сигурен, че вече не се движи само в една плоскост, но знаеше също, че не лети надолу, макар че усещането му бе подобно на това при спускане. Струваше му се, че подът се люлее под краката му, загуби ориентация, не беше сигурен дали е още прав, докосна стените, за да се увери, че не е в безтегловно състояние, намери опора, взря се в тъмнината навън, усети вибрациите като единствения реален процес, смяташе, че едновременно се върти и преобръща.

Кабината спря… вратата се приплъзна — същата тъмнина, както и преди. Застана в отвора, хвана се за рамката, опита да стъпи навън, но залитна — нямаше опора. Отчетлив звук — глъхнещ полека — илюзия за голяма зала. Стоеше като разпънат — едната ръка на рамката, другата простряна напред. Пръстите опипваха сантиметър по сантиметър. Беше сухо, нито топло, нито студено. Усети напречно стъпало.

Даниел се прибра обратно в кабината. Потърси в чантата си някакъв ненужен предмет, намери химикал. Приклекна на пода… ето прага, няколко сантиметра по-нататък — нищо. Бутна химикала през ръба. Той падна, удари се в нещо, търкулна се и всичко замря… абсолютна тишина. Той се взря в тъмнината — видя малки пунктирни линии, може би халюцинации? По всяка вероятност беше точков растер, миг спокойствие, после светлината се плъзна назад… Втори растер върху първия; за известно време успоредни, а след това отново под ъгъл.

Какво беше това?

Даниел затвори очи и пак ги отвори. Точките бяха пак там, сега малко по-светли, очите му постепенно свикнаха. Ако почака още малко… Вълнението му стихна, сърцето отново заби спокойно. Задиша дълбоко… концентрираше се. Успя да се отърве от точковия растер. Сега виждаше голяма мрежа, равномерно разпределена, графична плетеница, множество звезди, помежду им сенки.

Почака и видя още нещо. Бледите точки останаха, те образуваха здрава конструкция. Мъждукаха така слабо, че почти не излъчваха никаква светлина. Масата отдолу изглеждаше като черна бездна пред висящия растер, дори постепенно можеше да се разбере колко отдалечена бе тя — според това, кой от пластовете се виждаше. На края след петнадесетина минути върху гладката непрозрачна повърхност се открои отражение от мигащи светлини и разпънките заприличаха на скеле, на греди, наклонени една срещу друга под ъгъл 60 или 120 градуса. На мястото на кръстосването се появи светлинно петно, изникнаха и отвесни подпори, които стигаха до следващия пласт.

Тук бе приятно топло, отдолу идеше лек въздушен полъх. Вече не беше толкова тихо. Сега, след като ушите на Даниел бяха привикнали с тишината, той чуваше приглушено скърцане, което се носеше от всички посоки. Коленичи отново, посегна към гредата, която минаваше точно пред вратата на кабината, разтърси я, но тя нито мръдна, нито се изви. Стана отново, пристъпи с единия крак, пренесе тежестта си напред… Скелето беше здраво, можеше да се използва като стълба. Събу обувките си, които му пречеха при катеренето, закрепи ги между стената на кабината и подвижната рамка. Сега неговото превозно средство бе здраво закотвено. Измъкна се предпазливо навън, запълзя надолу. След няколко метра стигна равното място, където бе различил контурите на някакви предмети. Отблизо те изглеждаха като части от някаква тъмна маса, клони, многократно разчленени, израстъци, образуващи мостове, с плоски краища и цилиндрични удебелявания; кълба с лъчеобразно изведени от тях проводници.

Тук скърцането бе по-силно. Идваше от периферията на лабиринта от клони, от най-предната му част… Признаци за движение — една светеща точка изчезна в нищото, откъдето изплува друга. Даниел насочи погледа си към няколко покрити с мъх разклонения, по чиито краища блещукаха капчици… Едва сега забеляза, че клоните растяха, връхчетата се протягаха като пипалца, по тях трептяха капчици. Клонките растяха на видими тласъци — по няколко милиметра в секунда. Дебелите израстъци също се удължаваха, макар и по-бавно и незабележимо. Върху плоските им краища се забелязваше някакво матово отражение, може би оросяваща течност? Даниел се наведе, за да може да докосне странния „предмет“… Порой от скърцащи звуци. Усети лек електрически удар — дали през масата течеше ток?

Сега вече можеше да вижда по-добре, макар че светлината беше изключително слаба. Яркостта й се менеше. Квантови шумове? Наоколо се виждаше тъмната сянка на кабината. Тя висеше на две шини, не по-дебели от тези на разпънката. Под кабината шините най-неочаквано свършваха.

Даниел вече се чувствуваше по-сигурен, не се страхуваше, че ще се изгуби или че ще падне. Катереше се отстрани, внимаваше непрекъснато да има опора под краката си, приближаваше засенчената маса — източника на клонестите израстъци. Доколкото можеше да се разбере, тя изглеждаше компактна — не объркана плетеница, а масив, тук-таме прорязан, разкъсан, но затворен като система. Тук нямаше движение и шум, растежът бе завършен или бе спрял. Даниел отново рискува и сложи ръка отгоре — беше твърда материя. Не усети никакъв удар. Когато натисна, отначало по-леко, а после и по-здраво, не успя да отцепи дори и едно малко парченце. Бе твърдо като корунд.

Загуби доста време, за да установи обема на образуванието, докато на края разбра, че при дадените обстоятелства това бе невъзможно. Агрегатът беше огромен, излизаше от дълбините на помещението — това, което се виждаше тук, изглежда, бе само малка част от цялото, по-назад се образуваше нещо като облак, една безкрайна вселена.

Ловейки се за гредите, Даниел се заизкачва по решетката на залата с голи ръце и крака. Стигна кабината, взе обувките от процепа, обу ги бавно. Бе още под впечатлението на необяснимото, което го заобикаляше отвред. После натисна едно копче — наслуки, понеже светлината не стигаше, за да различи цифрите. Внимаваше само да не натисне отново знака i. Усети тласъка на тръгването, видя покрай себе си светеща пунктирана линия… Кабината спря… отново тласък, заля го светлина, болезнено ярка, принуди се да затвори очи. Когато след няколко напразни опита, успя да ги отвори отново, най-напред видя прелитащите светещи цифри — намираше се отново в обитаемата част. Щом кабината спря окончателно, не се заинтересува къде бе пристигнал, а слезе и тръгна към апартамента си.

* * *

Следващият ден. Вече нямаше нищо ново, което да събужда интереса му и да осмисля престоя му в централата — въпрос на рутина — включване, заповеди, баня, масажи, облъчване, закуска.

Имаше своето работно място.

От апартамента имаше достъп до работните помещения, до запаметяващите устройства, до програмите; всичко това съществуваше и във външния свят, но там никой не бе мислил, че може да си поръча и нещо друго освен игри, състезания, кримита, мистерии, мюзикли. Сега научи колко много неща могат да се извлекат от системата, как да бъде поставена в действие, как да се използува, как да си служи човек с нея. Обикновените искания и поръчки бяха достъпни за всички и по този начин можеха да се получат всякакви данни, демонстрации, учебни програми, както и програмата за обслужване на цялото устройство. Още първите две лекции разкриха маса възможности, провокираха го да подложи апаратурата на изпитание, да провери качествата й.

Даниел си пусна третата лекция, отдъхна за момент, а след това си пусна и четвъртата. Измори се и отиде да се реанимира. Поговори с Мод, отклони поканата й да спи с нея и прослуша петата лекция.

Малко по-късно, когато се канеше да потърси заведение за почивка, на пътя му се изпречи Лари, който му предложи да го заведе някъде.

— Тук, зад ъгъла, има едно барче с цветомузика. Но ако искате да преживеете нещо интересно, елате с мене! — Пътуваха известно време с лифта нагоре и стигнаха голяма зала с нарядко разположени столове, маси, автомати за напитки. Беше полутъмно, таванът бе прозрачен, от него струеше ясна зелена светлина, на фона на която пробягваха сребърни капчици.

— Били ли сте вече тук? — попита Лари. — Това е най-горният етаж. Над нас е морето. Единственото място, откъдето има някакъв изглед.

Потърсиха свободни места, седнаха и си взеха синя бира. Лари посочи нагоре:

— Сребърните капки са газови мехури. Не зная откъде идват. Може би са отпадъчни продукти от снабдяването. Газове, разтворени в морската вода; отделят се при получаването на питейна вода. Тя е обезсолена и няма нужда от регенериране, както хранителните продукти.

— Нищо ли не се внася отвън?

— Не, центърът е напълно независим. Единствената връзка е фериботът, а той превозва само хора. И то само толкова, колкото е нужно, за да бъде техният брой тук долу винаги един и същ. Ние тук сме автономни по всички линии и това е необходимо, тъй като човечеството разчита на функционирането на централата.

— Случва ли се някой да се върне навън?

— Не. Пък и за какво? Тук им се осигурява всичко, което са имали навън, та дори и повече.

— Но все пак свободата на движение е ограничена.

— А защо е нужно да се напуска жилището? Комуникационната система обхваща всичко. Да отидеш някъде лично би било напълно безсмислено, а освен това неудобно и рисковано. Когато съществува достъп до всякаква информация, промяната на местонахождението е излишна. Прожекциите са толкова сполучливи, че не можеш да ги различиш от действителността. Който иска, може да се включи и в други сетивни канали — обоняние, вкус, осезание, усещане за температура, разбира се, в рамките на безвредното. Всеки може да ги използва. Информацията е вложена и свободно избираема. Това се отнася до всички ленти, с изключение на несъвършените от минали времена. По принцип всеки може да добие пълна представа.

— Но само индиректно? — вметна Даниел.

Лари се изтегна назад и погледна към плетеницата на тавана.

— Кое е директно и кое индиректно? Тук горе — той вдигна ръка — има частица от реалността. Ако размислите, ще видите, че от нея ни делят много повече неща, отколкото една изкуствена стена. Най-точно казано, ние всички сме изолирани и носим цялото разнообразие на света в самите себе си. Само физическите процеси са тези, които ни дават информация. После тя се пресява и отчита. По този начин се получават образи. Какво значение има дали си на самото място или през няколко свята? Сигналите стигат до нас за частици от секундата. Достъпът до пълната истина за света не минава през реално достижимите обекти — те са смешно малко. Той минава през информационната мрежа. Комуникационната система на всеки апартамент е ключ към целия свят.

Тръпчивият вкус на синьото питие действуваше приятно освежително. То съдържаше съставки, които засилват интереса към общуване, готовността за размяна на мисли, за изслушване и за участие в дискусия; те укрепваха самосъзнанието, вярата в собствената интелигентност, склонността към философствуване. Но заедно с положителните последствия като потискането на всички задръжки и активизирането на потребността от общуване, тези съставки водят и до отрицателни последици — изключване на контролните механизми, самонадценяване, което застрашава сигурността и намалява чувството за критичност. Обикновеното става значимо, казаното между другото придобива оттенък на гениалност.

— Към свободата спада и възможността за вмешателство — вметна Даниел.

— … дотолкова, доколкото това не засяга свободата на другите. Ако желаете да промените света, трябва само да дадете своите нареждания. Директни или индиректни, условни или безусловни, прости или сложни. Можете да предложите конкретни действия, но можете и да не се възползвате от предоставената ви свобода.

— Тези вмешателства обаче не се отнасят до действително важни области. Така например невъзможно е да се приближиш до снабдителните устройства, да повлияеш на медицинското обслужване, да промениш информационната мрежа.

— Това не са области, в които могат да бъдат внесени съществени промени. Тези системи изпълняват кардинални задачи, за които по щастливо стечение на обстоятелствата не са необходими грижи. Би било немислимо, ако трябваше да се грижим за въздуха, за питейната вода, за храната, ако трябваше да мислим за отопление, вентилация, ако трябваше да се почистват жилищата или да се купуват мебели. Тези процеси са отдавна оптимизирани, а с това и непроменяеми. Можем да бъдем щастливи, че е така. Мисълта, че някой би могъл да спекулира със снабдяването, е ужасяваща. Свят, в който не можеш да разполагаш с това, което ти е нужно, е просто абсурден.

Двамата се усмихнаха и отново посегнаха към чашите си. Бяха се разбрали мълчаливо да пият дотогава, докато съдържащата се в питието упойка ги доведе до сладостна немощ, докато настроението достигне връхната си точка и по-нататъшното опиянение само би им навредило.

— Не се ли допуска възможността системата да рухне вследствие на някаква катастрофа? Какво ще стане тогава с хората? Ще оживеят ли?

Може би щяха да преживеят по-елементарните смущения — те сами се отстраняват. Системата е хомеостатична. Но при един срив? Без снабдяване? В такъв случай бихме били загубени — съществуването на органични въглеродни вещества е свързано с хиляди предпоставки, нашата структура е лабилна. Но вие знаете, че се намираме в преходен стадий — полека-лека нашата сегашна остаряла форма на съществуване ще изчезне. Тя има значение дотолкова, доколкото улеснява началната фаза на еволюцията и прехода от прости към най-сложни обществени строеве. Това са проблемите, по които работим сега.

— Наистина ли имаме тук конкретна задача? Бенедикт смята, че се намираме в лудница.

Отново се усмихнаха и вдигнаха чашите. Беше чудесна игра да се повдигат въпроси, да се засяга някой пункт в кристално ясната схема на взаимозависимостите и при това със съзнанието, че никога няма да има мъчителна неизвестност, че трябва да се следва единствено превъзходно овладяната логика, да се прилага всеобхватното знание, за да се изведе решението.

— Известни Са ми съмненията на Бенедикт. Той още вярва в еднозначността на нашето съществуване, изисква абсолютни доказателства, затова изпада от едната крайност в другата. Разбира се, той не греши, но отсъжда едностранчиво. Сигурно всички ние сме не съвсем нормални, но всеки, който има намерение да прескочи и следващия етап на еволюцията, е не съвсем нормален. Засега все още нямаме набелязан път, ние сме тези, които ще го търсят. Не може да се каже кое отклонение ще бъде изходна база за по-висши етапи. Разбира се, това е сборище на чудовища, но пък точно тук се крие нашата мощ. Убеден съм — този е единственият признак, по който сме избрани.

— Откога сте тук? Наистина ли се занимавате с проблеми на по-нататъшното ни развитие? Бих искал и аз да съм достигнал това ниво.

Усмихнаха се отново, пиха. Мислите им заплуваха в лека мъгла. Асоциациите идваха все по-лесно, прозренията — по-бързо, ефектът бе просветляващ.

— Аз също бих искал това — каза Лари, — но нашата форма на съществуване все още не е достатъчно зряла. Индиректният метод, по който общуваме с логическата система, ни създава големи трудности.

— Интеграцията — ето разрешението!

— Да, ние трябва да се побратимим с машината, иначе не можем да напреднем. То е като да искаш да литнеш просто тъй, без крила да се вдигнеш във въздуха. Това е невъзможно без спомагателни средства, но днес ние имаме тези средства. Беше време, когато природата противостоеше на човека и той трябваше да се бори с нея. По-късно срещу човека застана човекът. Днес ние сме във взаимодействие с машината. Но това взаимодействие е загубило характера си на конфликт. То е взаимодействие на симбиозата.

* * *

Промените, които изненадаха Даниел в работния му кабинет — един натиснат бутон, една разместена цифра в броячния механизъм на спътниковия калкулатор, обърнатите облегалки на столовете, — бяха незначителни. Когато обаче постави ръка на седалката, тя беше още топла — може би преди секунди някой се бе подвизавал тук.

Даниел седна пред екрана и бързо провери един след друг околните коридори. Още при четвъртия опит забеляза някакво съмнително движение — мъж, обърнат с гръб към телекамерата, който бързаше да се отдалечи. Даниел владееше управлението толкова добре, че лесно съумя да пренасочи обектива и да разгледа мъжа ан-фас — сега съмнителният бързаше към него и той установи, че това е същият онзи тъмнокос непознат, който му беше отнел чантата. Продължи да го следи, което рано или късно щеше да му позволи да го идентифицира, но все пак не можеше да потисне желанието си да го види лично. Прецени посоката му на движение и затича след него. Беше му все едно какво ще си помислят околните и не обръщаше внимание на хората, които гледаха учудени след него. Напредна бързо — само след минута откри търсения. Но той също забеляза преследвача си и ускори темпото. Отначало изглеждаше, като че ли бърза към някоя от станциите на лифта, но очевидно се страхуваше, че няма да може да се скрие достатъчно бързо в някоя от кабините, свърна в един страничен коридор и ускори крачки.

Минаваха покрай много хора, които седяха до плотове, пиеха бира и инхалираха смехотворен газ, но никой от тях не се присъедини към гонитбата. Докато в началото брюнетът бе действувал несигурно и неколкократно бе сменял посоката, сега той тичаше целеустремено напред, стигна до една спираловидна стълба и се затича нагоре — това го забави и преследвачът му успя да навакса малко, но и двамата бяха еднакво затруднени, така че разстоянието скоро стана същото, дори се увеличи, когато преследването продължи из коридорите.

Тази част на централата бе непозната за Даниел — вероятно не бяха твърде далеч от крилото, в което бе срещнал мутантите. Тъмнокосият влетя в дълга зала с цяла редица масички на колела, а върху тях безброй прозрачни ванички, пълни с всякакви мътни течности. В едните — хранителни разтвори с клетъчни култури, безформени, слузести, пихтиести, в други — органи, все още недоразвити, но вече оформени — сърца, бели дробове, бъбреци, вени, черва, жлези; в трети пък се виждаха зародиши на хора или животни, бледи и прозирни, с големи рибешки очи, чокани на крайници, смукала, пипала…

Гонеха се между количките. Преследваният явно се умори — Даниел мислеше, че вече го е стигнал, когато той приложи един съвсем обикновен трик — бутна количките, така че те се плъзнаха срещу Даниел. Той успя да заобиколи първата, но когато пред него изведнъж се изпречи и втората, той не можа да спре, бутна я, събори ваничката и тя се разби на земята. Тъмнокосият бе все още наблизо и Даниел, който не искаше да губи време, не обърна внимание на лошия си късмет, продължи напред, опита се да избута бягащите колички настрани, заобиколили една и после още една, но се препъна и падна в някаква блудкаво миришеща локва, до себе си усети вяло пулсиращо образувание, наподобяващо гола мида. Лежеше зашеметен от падането, от отвратителната миризма, от изтощение, ужас и яд… изведнъж някой го задърпа грубо…

Видя пред себе си двамата биолози, които вече познаваше. Единият беше Фенер, а името на другия не знаеше. И двамата изглеждаха ядосани, възмутени. Укоряваха го, осъждаха поведенито му, не пестяха обидите си, а той, останал без дъх от необикновеното напрежение, се оглеждаше за непознатия, искаше да насочи вниманието им към него, но онзи не се виждаше, беше изчезнал, може би се беше скрил или бе успял да се отскубне и Даниел не бе в състояние да даде някакво обяснение, не проронваше нито дума, трепереше от яд и изтощение, жадуваше за въздух.

Биолозите го вдигнаха безцеремонно, поведоха го, все още мърморейки, към едно съседно помещение. Около голяма шестоъгълна маса седяха трима стари познайници — Фигуейра, Мириам и Юлиус, приматът. Когато разпознаха Даниел, бяха слисани, а Фигуейра скочи и прошепна нещо на биолозите, които след това станаха по-любезни и го помолиха да седне заедно с тях на масата.

Явно, че бяха прекъснали някаква игра. Попитаха Даниел дали ще му пречат, ако продължат да играят, а той побърза да се застрахова, като каза, че ще се радва, ако не ги откъсва от заниманията им. Пред всекиго имаше по една кръгла плочка, диск, голям колкото монета, от едната страна бял, от другата черен. На бялата страна бе изписана единица, а на черната — нула. Вземаха го един след друг, наместваха го между палеца и показалеца, поставяха го вертикално, търкулваха го, докато започнеше да кръжи пред един ръб, при което едната страна — черната или бялата — се обръщаше нагоре и най на края се успокояваше на нулата или единицата.

Начинът на пресмятане беше прост:

0+0=0

0+1=1

1+0=1

1+1=0.

Всеки резултат се прибавяше към предния. Играеше винаги последният. Ако крайната сума беше 1, тогава той печелеше, ако ли пък беше 0, губеше. Можеше и да не приеме загубата, а да удвои залога. Тогава се играеше още един рунд, докато отново се стигне до него и той отново можеше да решава дали да приеме и заплати загубата, или да продължи играта.

Даниел наблюдаваше другите. Мина доста време, докато схване правилата на играта — всичко ставаше с няколко думи, няколко числа, няколко кратки забележки, „спечелено“, „загубено“, често играчът показваше с шест дали приема загубата, или желае да удвои залога. При първия рунд вдигаше един пръст, при втория — два и т.н. Всички изглеждаха спокойни, само Фигуейра като че ли нервничеше. Пред него имаше едно листче и той записваше поредиците от бинарните цифри. Когато трябваше да реши дали да играе по-нататък, или да загуби, мисли дълго. На какво играеха, Даниел не можеше да разбере. Той постепенно се успокои. Макар че не се чувствуваше добре в това обкръжение, все пак беше благодарен, че не му се сърдеха за онова, което беше направил. Не смееше да се огледа, но затова пък се ослушваше назад — от залата идеха шумове — тракане, звънтене, дрънкане на стъкло — явно, че там имаше автоматични чистачи или пък примати, които разчистваха парчетата стъкло и прибираха остатъците от хранителния разтвор и неапетитното му съдържание.

— Не искате ли да участвувате в играта? — попита Фигуейра.

Даниел отказа, но другите настояха и тъй като не желаеше да бъде неучтив, на края се съгласи.

— На какво се играе? Нямам нищо, което да заложа.

— На време, естествено — отвърна Фигуейра. — Още не сте използвали всичките си бонове.

Даниел посегна към джоба на якето си, да, боновете бяха при него. Беше логично да се играе на време; това беше единственото, с което разполагаха ограничено. Всичко друго бе безвъзмездно — ядене, пиене, живот, услуги на автомати и примати, предавания на телекомуникационните системи, но всичко това можеше да се използва в ограничени количества, не бе необходимо да се разпределя на дажби. При обработката на информация беше друго — тук нямаше естествени ограничения. Прости преобразувания, аудиовизуални трансформации, например пререждания, извадки, обобщения — всичко това не се използваше много. Простите сметки, статистиките, екстраполациите, решаването на уравнения, елементарните логически изводи и други подобни също не се търсеха много. Използването на учебни дидактики, многомерни геометрически трансформации, естетически програми струваха повече. Психограмите, социограмите, а анализът на сложните системи, нелинейното оптимизиране, дешифрирането на кодове със случайна координация, вероятностната логика и други подобни задачи бяха твърде скъпи. Въпреки това полагаемите се бонове стигаха напълно, за да могат да се разрешат много от тези проблеми. Но имаше и електронна обработка на информацията с кръгови функционални процеси, итерации, обратни връзки и суперрегенеративни връзки, които натоварват изключително много изчислителния капацитет — подобни изчисления могат да претоварят при определени обстоятелства електронния мозък; да, има математически задачи — тези от лавинообразен тип, — които никога не водят до решение, напротив, оказва се, че колкото са повече междинните резултати, толкова повече са частните случаи, така че разходът на труд се увеличава неимоверно много и никога не се стига до резултат. Такива задачи можеха да парализират цялата изчислителна уредба и затова изчислителното време трябваше да се разпределя. Всеки можеше да използва устройството, за каквото си поиска. Разпределените бонове бяха съвсем достатъчни, за да може всяка смислена задача да бъде решена. Практически само лавиннообразните задачи можеха да изчерпят боновете, така че да се стигне до объркване на сметките.

Даниел би дал с удоволствие част от своите двадесет хиляди секунди, за да спечели благоразположението на лекарите. Той дори имаше шансове да спечели, което все пак не му се струваше много изгодно. Съгласи се на една малка игра, но помоли след това да му бъде разрешено да се оттегли, тъй като дрехите му бяха прогизнали и миришеха неприятно.

Първият рунд започна.

— Играе се за пет секунди! — Бяха сложили боновете в джобовете си, брояха мълчаливо.

Пет срещу пет.

Първа поредица:

001100.

Нула.

Прието.

Всеки по едно.

Следващият.

Пет срещу пет.

100010.

Нула.

Продължавам.

111111.

Нула.

Прието.

Всеки по две.

Следващият.

001000.

Единица.

Следващият.

Бяха започнали от Фенер, който седеше вляво от Даниел. Даниел бе последният от шестте играчи. Биологът завъртя монетата: 1, следващият посегна към нея.

10001.

Беше ред на Даниел: 0.

Продължавам.

Следващата поредица — 011110.

Нула.

Продължавам.

010111.

Нула.

Продължавам.

Даниел знаеше, че сега играе само на собствен риск, но по законите на вероятността трябваше отново да се получи сумата 1. Реши да играе, докато спечели.

011000.

Нула.

Продължавам.

Играеха уж спокойно, но напрежението изведнъж се повиши и това се забелязваше по промяната на израженията им, по стиснатите устни, по присвитите очи, по ръцете, сплетените пръсти, изпъкналите до бяло кокалчета.

110101.

Нула.

Продължавам.

Играта още не е свършила, мислеше Даниел, имам още възможност. Ако не тази, следващата ще спечеля. Може и да загубя, но какво от това, имам достатъчно бонове, ролката ми е почти неизползвана, мога да жертвувам няколко секунди.

Не му вървеше. Докато се усети, бе дошла последната възможност — единадесетият рунд, след който нямаше повече избор.

Продължавам.

Загуба.

Липса на шанс.

По челото на Фигуейра блестяха капчици пот.

— Колко прави това? — попита Даниел.

— Колко имате?

— Досега не съм използвал почти нищо — двадесет хиляди секунди.

— Само толкова?

Всички го гледаха студено, подигравателно, със съжаление.

— Да, откъде мога да имам други? — Даниел бе поставил рулото пред себе си, на масата, едно парче магнетофонна лента, перфорирана с отличителния знак — бял номер, мащабна скала, разделена на десети от секундата.

— Колко?

— Не са достатъчно — установи Фенер и посегна към ролката. — Дългът ви възлиза на 20 480 секунди. Играли сте без покритие. Това не е хубаво.

— Дължите ни петстотин секунди. На всеки по сто.

— Как мога да получа още бонове? — попита Даниел.

Първоначално сумата бе предизвикала у него невероятно учудване, а после вледеняващ ужас. Възможно ли беше тя да е вярна? Така беше — 5 по 2 на степен 10 = 20 480.

— Твърде късно е за този въпрос — отвърна Фенер, — тук всички дългове се погасяват в момента. Трябва да платите веднага.

Лицата им бяха неумолими.

— Дадох ви всичко — увери ги Даниел, — съжалявам… не знаех…

— Ние също съжаляваме много — поясни Фенер, — но не можем да ви помогнем. Дайте отличителния си знак. — Той протегна ръка към ревера на Даниел.

Той скочи и се отдръпна.

— Какво смятате да правите?

Биологът се приближи до него.

— Вие проиграхте принадлежността си към централата.

Даниел заотстъпва към вратата, но още преди да стигне дотам, тя се затвори. Той усети непробиваемата стена от изкуствена материя зад гърба си. Останалите стесняваха полукръга около нето. Фенер отново посегна към знака му. Когато Даниел се опита да се защити, Юлиус изскочи, хвана с неудържима сила ръцете му, притисна ги към стената, после коленичи пред него и натисна главата на Даниел надолу, така че той изстена от болка и повече не можа да мръдне. Сега Фенер му взе знака, прибра го и му закачи друг.

Приматът се изправи и с бързо движение изви ръката на Даниел зад гърба му, вратата се отвори, избутаха го в един коридор. На около двадесетина метра имаше асансьор. Усети тласък и се намери вътре, притиснат в един ъгъл. Краката му омекнаха, постепенно се свлече на колене.

Пред очите му заигра и той напрегна всички сили, за да потисне замайването. Само след няколко секунди или минута — не можеше да прецени времето — се почувствува малко по-добре, можа да отвори очи, без да му прилошее. Забеляза пробягващите върху таблото цифри… Асансьорът беше тръгнал.

Накъде?

Изправи се — координатите показваха посока, която не съвпадаше нито с тази на апартамента му, нито на работното му място. Числата ставаха все по-малки.

Даниел натисна бутона за спиране, но кабината продължи. Опита с координатите на апартамента… никаква реакция.

Значи, трябваше да изчака.

Числата намаляваха непрекъснато.

При 000 000 000 пътуването свърши. Опита още веднъж с други координати… напразно.

Даниел погледна знака, който биологът му беше закачил… шибърът беше вдигнат, върху кафявия метал се виждаше новият номер 000 000 000.

* * *

Когато се събуди в жилището си, смътно си спомняше за някакъв отвратителен сън. Чувствуваше се зле — беше отчаян, отпуснат, обезнадежден. Трябваха му три таблетки ДЕЛЕАТОН, за да се освободи от тези усещания. Но дори и след това, въпреки многократните опити, не успя да подреди откъслечните си спомени в стройна логическа последователност. Едва двойната доза АНТИРЕМЕМБ го оправи напълно.

Когато поиска да заеме работното си място, видя, за свое учудване, че там седи друг — млад, грозен мъж. Като се увери, че не е сбъркал помещението, Даниел отиде при него и го попита какво търси тук.

— Определиха ми това място — каза непознатият, — изключено е да е станала грешка. Вижте номера ми — той съвпада изцяло с координатите на помещението! — Той свали знака от ревера си: 037 170 155. Младежът беше прав.

— Но това е моят знак! — извика Даниел. — Дайте ми го!

Той се опита да му го вземе, но другият се дръпна:

— Вие също имате знак, само че с друг номер.

Привлечени от шума, колегите от съседните помещения се стекоха, за да разберат каква е причината за кавгата. Лари провери знака на младия мъж, после помоли Даниел да покаже своя, изглеждаше учуден, извини се на непознатия и покани Даниел да го последва. Влязоха в стаята на Мод и Лари затвори вратата.

— Има нулев знак! — каза той на Мод, която бе седнала на ръба на масата и клатеше крака, после ги изпъна и опря с пръсти облегалката на стола. Сега беше с тъмносини лещи, дълга до глезените пола от еластичен мрежест плат, с къса бяла блузка без копчета, при-стегната съвсем леко с коланче. Всеки можеше да забележи, че отдолу не носеше нищо.

Когато Лари откри, че Мод не слуша, той отново се обърна към Даниел:

— Невъзможно е да сте използвали всичките си бонове. Дайте да видя!

Даниел зарови из джобовете си, но не откри боновете. Лари ставаше нетърпелив.

— Какво се е случило? Не трябва да премълчавате нищо.

У Даниел изплува някакъв бегъл спомен и сега той се ядоса, че се бе опитал да го потисне. Въздействието на опиатите продължаваше.

— Сигурно съм имал кошмари — каза той. — Объркана работа. Взех успокоително. В момента не мога да си спомня, няма защо да се мъча. Но съм сигурен, че това няма нищо общо със смяната на знака ми, а боновете навярно съм забравил в стаята.

— Мисля — каза Лари, — че не ви е ясно какво означава загубата на тези бонове!

— Какво?

Лари като че ли постепенно се успокои, помисли малко и отвърна бавно, личеше, че мисълта му беше другаде.

— Означава, че ще трябва да се решите! Но това е безумие! Още не сте завършили въвеждащата програма. Обикновено 20 000 секунди стигат за сто години, а ако се изразходват пестеливо, дори и за по-дълго.

— Но нали ви казах, че просто съм ги забравил.

— А нулевият знак?

— Какво означава той? — попита Даниел. Той погледна знака и видя отчайващата цифрова комбинация — 000 000 000.

— Означава, че сте отстранен — отвърна Лари. Той взе знака от ръката на Даниел, погледна го и попита:

— Въобще как стигнахте дотук?

— Пеша. Исках да се пораздвижа малко.

— Ясно — повтори Лари, — това означава, че сте отстранен. Няма вече работа за вас, нямате жилище, нямате никакви права.

Мод продължаваше да седи незаинтересувана на ръба на масата. Бе се обърнала така, че да може да наблюдава мъжа от съседното помещение. Той я гледаше внимателно и втренчено. Тя се спусна от масата и със ситни крачки тръгна към вратата, мрежестата материя на полата се опъваше около краката й при всяка крачка. Вратата се отвори, тя продължи и застана пред непознатия. Вратата се затвори.

Лари и Даниел гледаха безучастно.

— А какво означава 000 и т.н.?

— Нулевата точка на координатната система, изходната и относителната точка. Начало и край. Забранена област. Никой от нас не е бил там. Никой не знае нищо, само се предполага.

— Какво се предполага?

— Че става въпрос за междинна степен, за преход, чакалня за по-нататъшни области… — но не питайте повече, не мога да ви кажа никакви подробности. Слушайте! — Той спря. — Удивително! Знакът е подправен! — Лари прокара ръка отгоре, цифрите потъмняха и изчезнаха.

— Отвън е като другите, но отвътре е кух. Цифрите са нарисувани отгоре с непрозрачна боя. Това е доста странно.

Даниел отново се обнадежди.

— Но нали ви казах…

— Кой може да ви е изиграл така?

— Сещам се нещо. — Даниел си спомни за вчерашното си преживяване, за тъмнокосия, който бе седнал на работното му място. Беше го преследвал… но какво се беше случило? Той заразказва, опитваше се да напипа нишката, но напразно.

— Защо тръгнахте след него, а не използвахте автоматиката?

Даниел се удари по челото — та той бе направил това…

— В такъв случай събитията би трябвало да са запаметени.

Съседното помещение беше празно. Мод се бе отдалечила с новия колега.

Преминаха оттатък, седнаха, Лари сложи касетата със своите бонове в нишата, която се намираше встрани от екрана. Зеленият сигнал за готовност светна. Лари плъзна пръсти по клавишите и загледа екрана напрегнато… сцената се повтори: тъмнокосият тичаше по коридора… смяна на камерата… екранът потъмня…

— Изгасна — констатира Лари.

— Нищо ли не може да се направи?

— Нищо. — Лари стана и взе боновете. — Може би мъжът, който седеше преди това тук…

— Къде е той?

— Изчезна с Мод.

— Може би в нейния апартамент? — Лари натисна аудиофоноклавиша и набра координатите на Мод… Сигнал „свободно“ … никакъв отговор.

— Ще разберем — каза Лари. — Мод обича да се забавлява, но е коректна. Добро момиче е, макар и своенравно. Сега ще видим дали ще се намерят вашите бонове.

Боновете не се намериха нито на работното място, нито в апартамента на Даниел.

Когато се разбра, че няма надежда, държанието на Даниел като че ли стана по-хладно, мъчеше се да спазва дистанция.

— Значи, не сте сънували — каза Лари. — Това, което се е случило, има реални последици. Обяснението трябва да е в изгубените ви спомени.

— Мога да взема РЕВЕЛИН — предложи Даниел.

— Не бива да рискуваме. Елате, имам един приятел психиатър. Той ще ви прегледа. Вероятно ще може да ни помогне да разясним случая.

До медицинското крило отидоха с асансьора, като използваха знака на Лари, за да може и Даниел да влезе през плъзгащата се врата.

Приятелят на Лари, Оукли, бе типичен млад учен — разсъдлив, изискан, скептичен. Имаше къса червена коса като четина, тесни устни, сини очи и лунички.

— Само преди няколко часа, така ли? Ще разберем всичко!

Седна пред пишещото устройство, даде няколко упътвания с разкодиран текст, набра някакъв шифър и бронираната врата пред инжекционния миксер, вграден в стената на височината на гърдите, се отвори. През процепа видяха как разтвори от различни стъкленици се точеха през прозрачни милиметрови тръбички и изтичаха в една ампула. Чу се гонг, светна зелена светлина, Оукли отвинти патрона и го постави в спринцовката. Даниел оголи вената на лакътната става и Оукли натисна буталото.

— Кога ще подействува?

— Скоро.

Седнаха на креслата. Не чакаха дълго.

— Прояснява се! — каза Даниел. Имаше усещането, че гъстата мъгла, забулваща спомените му, се разнасяше, разкъсваше се на парцали. Откри се някакъв изглед към далечни хоризонти.

— Да, сега вече си спомням!

Оукли приближи един статив и надяна обръча с електродите върху черепа на Даниел. Седяха така, че да виждат прожекционната стена.

— Опитайте се да спазите хронологическата последователност. Говорете високо, коментирайте!

На екрана се появиха петна, замъглени контури… Оукли смени фазата и картината се изясни…

Даниел тичаше по коридора… плътно по петите на непознатия… той свърна встрани… завъртяха се…

— После една голяма зала, прозрачни стъкленици върху масите… някаква количка се приближава до мене… още една… падам… Масата… въртящият се диск… 0,10,000,1… нервни лица…

Асансьорът върви… опитвам се да го спра… не успявам… приближавам се до нулевата зона… неудържимо… вратата на кабината се отваря…

Даниел млъкна.

— И нищо повече? — попита Оукли.

— Нищо. — Даниел се измъкна изпод каската и бутна статива назад.

Типична ситуация на психотест — каза Лари, — колебание, затвърдяване на типови положения, използването на играта като въздействуваща сила.

Даниел кимна:

— Това обяснение е приемливо. Но как са изчезнали боновете ми?

— Може би е било проверка — предположи Оукли, — но не е била обичайната проверка, такава, каквато я правим ние.

Той се поколеба, после се наведе над пишещото устройство и потърси листа с проведените предния ден тестове. Списъкът се появи на екрана. Номерът на Даниел липсваше.

— Не. Не е била проверка на нашия отдел. Би могло да бъде и някаква обичайна терапия.

— Не е за вярване — отвърна Даниел ядосано. — Става въпрос за ужасяващи, мъчителни събития. Чувствувах се потиснат, парализиран. Не можех да действувам да се отбранявам. Беше изключително неприятно. Ако наистина е бил експеримент на психотерапевти, бих искал да се оплача.

Оукли почукваше игриво по клавишите на машината. Без да погледне Даниел, той каза:

— Откъде знаете от каква терапия се нуждаете? Може би имате нужда от ужас и страх? Може би от време на време се нуждаете от силно отрицателни емоции, за да намерите вътрешното си равновесие? Може би става дума за някакъв вид клапа, която да освобождава психическото напрежение?

— Не ми се вярва. Нямам впечатлението, че по този начин съм намерил вътрешното си равновесие.

— Аз говоря за възможен вариант. Въпреки всичко не сте справедлив към психомедицината. Неприятните ситуации в никакъв случай не се създават, за да се налагат на пациента. Напротив. В подобни случаи изборът се предоставя на него. Ако ги приеме, се увеличава готовността за свободно фантазиране, извеждат се емоциите и се подсилват с feed back. Това, което сте преживели, е продукт само на вашето въображение.

— А какво е вашето обяснение за загубата на боновете?

— Аз не твърдя, че моята хипотеза е правилна. Може да са ви въздействували и по друг начин.

— Не трябва ли вашият отдел да знае за това?

— Смятате ли, че сме единствените, които имат достъп до съзнанието на болните? От наша гледна точка един мозък може да е здрав, но съществуват достатъчно възможности за смущения, които не са в нашата компетентност — например социологичните. По този въпрос за съжаление не мога да кажа нищо определено.

— Но всичко това не може да обясни загубата на моите бонове. При вашия метод става въпрос за илюзия, за заблуда, но не и за нещо реално.

— Не е задължително. Естествено, дразнителите могат да се вкарат директно в мозъка или с помощта на фармацевтични препарати да се представят достоверни видеокартини. За целта се използват психогенни газове. Също така може да се изключи контролът, който обикновено действува подсъзнателно, за да се насочи вниманието върху обобщения образ на случилото се, ако това се налага.

Освен това съществува възможност да се свържат внушените действия с реалните, така че да се възприемат в единство, т.е. в известна степен действителността да се използва като тест и да се признае влиянието на теста върху действителността.

Даниел се оказа упорит:

— Наистина ли съм проиграл боновете?

— Не зная дали има смисъл да се търси разлика между сетивната измама и действителността — отвърна Оукли. — Онова, което се получава като информация, е реално, независимо дали тази информация почива на реални събития или не. Въобще никой не може да ни докаже, че извън собственото ни мислене има нещо друго — някакъв външен свят, други хора или пък някакъв енергетичен свят. Това, което ние възприемаме, е само тяхното шифроване в информация.

Лари стана и даде знак на Даниел:

— Оукли започна да философствува, вече не става за работа.

— Възможно е всички ние да съществуваме като заредени информационни агрегати, подчинени на определена програма. Тогава въпросът за действителността би бил риторичен.

Даниел по принцип бе заинтересуван от проблема, който Оукли подхвана, но в момента изгубените бонове му се струваха по-важни, освен това не искаше да наскърбява Лари, като го остави да си тръгне сам, затова и той се надигна, но не можа да се сдържи и зададе още един въпрос:

— Информацията, натрупана в подсъзнанието, означава ли, че в рамките на собствения информационен свят съществува втори вътрешен свят?

— Не! — отвърна Оукли, който съпроводи Даниел и Лари до вратата. — В един свят, които се състои само от информация, няма нищо друго освен информация. Разбира се, могат да се разграничат и частни области, но дори и от прагматична гледна точка това не е нужно…

Лари поведе Даниел и когато Оукли остана далече зад тях, каза:

— Мил човек, готов винаги да услужи. За съжаление малко налудничав. Философията е виновна. Сега той не може да направи нищо повече. Елате да видим дали Мод се е върнала.

— Това, което Оукли каза, ми е ясно — каза Даниел. — Вие какво мислите по този въпрос?

— Безсмислено е да се дискутира. Той самият каза, че това е риторичен въпрос. За какво да спорим — за информационни данни, за реални процеси? Все едно, всичко това води до една и съща главоблъсканица поставя едни и същи проблеми. — Лари направи пренебрежителен жест. — Неразличимото е идентично. Следователно няма разлика между реален и илюзорен свят.

Видяха Мод отдалече. Тя се приближи до тях и каза:

— За съжаление не успях. Взехме ВАЗАГИН. Прекарахме един много приятен час. Когато се събудих, той беше изчезнал.

* * *

Лъхна го влажен и задушен въздух. Чу се пронизителен вик. Кресливи, неразбираеми гласове изпълваха пространството.

Излезе от кабината. Ходилата му залепваха за пода. Всяка стъпка оставяше мокри следи.

Мъгла. Приглушена светлина. Неоновите тръби на тавана бяха обвити от сивкавобяла, трепкаща омара. Не се виждаше надалеч, само на няколко метра. Пред него имаше стена, напръскана с блестящи капчици. Продължи внимателно нататък, зави зад един ъгъл…

Стигна до зала, в която мъглата не бе толкова гъста. Посрещна го шумна гълчава.

— Направете място! Дайте път!

Чу се свистене сякаш от дюзи. Плътно зад него се появи кола на въздушни възглавници… той отскочи встрани. На волана стоеше примат, гледаше от възвисоката седалка, въртеше равномерно глава във всички посоки. От каросерията на колата, обградена с висок парапет, се разнесе пронизителен писък. Показаха се човешки глави, изчезнаха, отново се появиха. Странни лица — гладки, с къси, плоски носове и големи очи, главите — изцяло окосмени.

Колата спря недалеч от Даниел. Една от вратите се отвори, седящите вътре хора наизскачаха с крясъци, хлипане и смях — блъскаха се, удряха се, падаха; приматът подскачаше около тях, насочваше ги, помагаше на падналите, хващаше тези, които се опитваха да избягат, изблъскваше ги към някаква машина, чието предназначение остана неясно за Даниел — няколко стъпала, водещи към продълговат подиум, върху него скеле, наподобяващо стартово устройство на писта за робоколи.

Малките човечета тичаха нататък или пък бяха насочвани натам, заставаха на някаква лента, движена от два цилиндъра. Мутанти? Джуджета? Болни? Даниел никога не бе виждал толкова много изроди на едно място — гледката го ужасяваше: твърде големи глави върху мършави голи тела, а към тази диспропорция се прибавяше и психически дефект — можеше да различи само отделни думи, изкрясквани високо, но трудно намираше смисъл в тях — бяха може би възгласи, а може би ругатни? Луди?

Изведнъж усети, че някой го хваща за ръката и го дърпа към пътеката, на която се бяха наредили всички в редица. Той поиска да се възпротиви, но лентата, на която бе стъпил, се задвижи под краката му, обгради го парапет, вече не можеше да слезе и ако не искаше да падне, трябваше да пристъпя, отначало бавно, после по-бързо. Все още успяваше да запази равновесие, но скоростта се увеличаваше непрекъснато, затича в механичен тръс, за няколко секунди у него се надигна нещо като амбиция, настрои се за състезание, поставената задача не го затрудняваше, преодоляваше трудността без усилие, той превъзхождаше машината…

Две дузини уродливи същества се мъчеха около него — рояк ритащи създания, които надвишаваше с цяла глава. Виковете им се чуваха все по-рядко, някои звучаха жалко и задавено, залата бе изпълнена със запъхтяно дишане, летяха черни и руси кичури, мършави ръце търсеха упора в парапета…

Даниел усети, че се изморява. Имаше чувството, че лентата все се движи малко по-бързо от него и беше принуден да ускори темпото, да тича по-бързо, макар че беше безсмислено да иска да се измъкне от конвейера. Само напред нямаше преграда — ако се тича достатъчно бързо, можеше да се стигне до спасителната площадка. Спокойствие — сега всички въпроси, предположения и очаквания останаха на заден план, мислите му кръжаха около движението на краката, около темпото, умората, сигурния бряг на площадката.

Защо бягаше? Каква бе целта? Погледът му беше отправен напред — там се виждаше вертикално разграфена скала, някаква червена светлина се движеше нагоре-надолу. В ниското, върху един съд проблясваше малък сребристочервен предмет.

Усещаше краката си пълни с олово. Не беше свикнал на такова напрежение, тялото му беше по-тежко от телата на останалите бегачи. Събра всичките си сили, съсредоточи се за по-голямо натоварване и изведнъж рязко увеличи темпото, за да може да скочи на площадката. Но лентата ускори своя ход със същото темпо и сега той трябваше да поддържа повишената скорост, което прогони и последните му надежди.

Олюля се, имаше опасност да загуби равновесие. Посегна към парапета, за да се подпре, но ръката му се дръпна инстинктивно още преди да е осъзнал болката-по парапета течеше ток!

Безкрайно тичане…

Чудеше се на самия себе си, че все още се държи. Краката му се движеха срещу съпротивяващата се жилава маса, а усилията да се пребори с нея бяха болезнени.

Намали темпото.

Скоростта на лентата също се понижи, но не достатъчно — все още бе твърде висока.

Даниел се олюля, падна. Лентата го понесе назад, блъсна го в една стена, усети електрически удар, преобърна се, бутайки се непрекъснато в парапета, търкаляше се по лентата…

Тишина…

Само няколко секунди и отново викове — победни, алчни.

Беше вече изправен. До него стоеше примат и го подпираше. Той дръпна Даниел назад, посегна към блестящия предмет, разви го и от хартията се показа светлокафява буца с яйцевидна форма… Ръката на примата притисна меката лепкава маса върху устата му. Даниел се отбраняваше, но не можа да устои на силата на примата. Трябваше да разтвори челюстите си… устата му се напълни с натрапчиво сладка маса… липсваше му въздух, бореше се с пристъп на задух, едва преглъщаше, лепкавата каша течеше от устата му, кашляше…

Най-лошото бе преминало; препаратът се разтвори бързо, част от него той преглътна, друга изплю.

Междувременно приматът го беше дръпнал със себе си и го бе набутал върху превозното средство на въздушни възглавници… озова се пак сред малките същества, които все още крещяха, но вече не така високо, вълнението им като че ли бе понамаляло, седяха на земята и ближеха сладката каша, като клепаха ръце и лица, дъвчеха, мляскаха.

Колата потегли по дългите коридори през облаци от пара. Всеки път, когато завиваха, човечетата изпопадаха едно върху друго, повличаха се взаимно, квичаха, боричкаха се. При това често се приближаваха до Даниел — носещата повърхност беше тясна. Даниел усещаше миризмата им — смесица от парфюм и екскременти, те го докосваха без притеснение със своята бледа, влажна, мека кожа, а това му беше извънредно неприятно. Неговата кожа също бе толкова влажна от пот, че по дрехите му се бяха появили малки капчици, крачолите на панталона му бяха провиснали и лепнеха на коленете.

Спряха. Крилата на въртящата се врата се разтвориха. Застанаха на входа на дълго помещение, така че откъм страната на превозното средство нямаше повече никакъв проход. Другите напираха да слизат и когато Даниел се спря, към него притичаха два примата, смъкнаха го на пода, държейки го здраво. Явно се бяха разбрали мълчаливо — може би с погледи, — защото започнаха като по сигнал да му събличат дрехите. Даниел се дърпаше, но нищо не помагаше, приматите бяха по-силни. Не че бяха брутални с него — хватките им бяха много внимателни, силата — премерена, превъзходството — делово, оставаха безучастни, не чуваха, което той се опитваше да им обясни, вероятно не го и разбираха, действуваха сръчно, уверено и бързо и той вече стоеше гол сред останалите.

Помещението беше съвършено празно, подът от грапава изкуствена материя миришеше на карбол. Беше приятно топло. Тук човек се чувствуваше — Даниел трябваше да признае — по-добре без дрехи, но положението беше доста неприятно — уродливи голи същества — мъжки и женски, както се виждаше, макар че половите им органи бяха едва развити или атрофирали. Внезапно насреща им задуха хладен вятър и в същото време прозвуча звънец. Даниел видя как останалите клекнаха бързо и той не повярва на очите си — изпразниха мехурите и червата си на пода — там, където стояха. Даниел се помъчи да се абстрахира от тази противна гледка, но за свой ужас трябваше да установи, че и той почувствува внезапен напън. Хладна тръпка пробягна по влажното му тяло. Опита се да се противопостави на усещането, остана стегнат и прав, но разбра, че не може да владее тялото си, и веднага след това почувствува като за награда, че въздухът стана по-топъл. Вода докосна пръстите на краката му — поносимо гореща, прииждаща на вълни и оттичаща се някъде. Двата примата отново бяха до него. Усети, че го хващат и навеждат, а някой застана зад него — изпълнен с възмущение разбра, че му пъхват свещичка в ануса.

Отново стоеше прав, все още го държаха здраво, само след секунди усети разбъркване в червата си и слабост в стомаха, лек напън, клекна веднага — пазачите му го пуснаха — и той изхвърли фекалиите си на тласъци, спазматично, с пъшкане.

Изправи се отпаднал, с треперещи колене — миризмата, която постепенно се разнасяше наоколо, беше непоносима, но задуха вятър с дъх на карбол, топъл и приятен, само че замайващ.

Суматохата около него продължи — боричкаха се, тичаха един подир друг, блъскаха се един връз друг и той стоеше безпомощен сред блъсканицата, докато едно от женските същества не му обърна внимание. То се приближи, издаде някакъв вик и го посочи с пръст. Останалите също се приближиха, обкръжиха го, гледайки го с широко отворени очи. По-смелите посегнаха към него, заопипваха го, станаха и по-нахални, започнаха да го щипят, докосваха най-интимните му части.

Даниел се опита да се отдръпне, но те го бяха обградили от всички страни, почувствува, че пада… През помещението премина бръмчащ звук, от стенните дюзи потекоха горещи пронизващи водни струи, те плющяха по незащитената кожа. Някои от съществата падаха и се опитваха да избягат от пороя пълзешком.

В началото Даниел сметна, че става въпрос за мярка за неговата сигурност, но после забеляза, че никой не бе изненадан или уплашен, напротив, през редиците мина ликуване, пуснаха го, втурнаха се срещу струите, подхлъзвайки се, търкаляха се по пода, който бе покрит с педя вода, пръскаха се взаимно, скачаха високо и шляпаха с крака в кипящата вода.

Изведнъж из въздуха се разнесе нещо бяло, мехурчета, пяна. Може би във водата имаше някакъв сапун-дезодорант. Скоро всички бяха покрити със снежинки от пяна — по лицата, по главите, навсякъде.

Отново настъпи промяна — водата стана по-хладка, дори студена, чуваха се викове на удоволствие или на неудоволствие, не можеше да се разбере, пяната изчезна… водата пресъхна, спусна се фина аерозолна мъгла, усети блудкав вкус на масло, чу се къркорене от скритите отточни тръби, дюзите в стената се бяха затворили.

Всички се втурнаха обратно, блъскаха се към колата. Автоматичната врата се затвори, превозното средство тръгна. Отпред стоеше приматът, който управляваше и от време на време поглеждаше назад. Даниел успя да се докопа до едно място край парапета — действителна преграда за останалите, които все още гледаха навън, но не и за Даниел. След първия завой той се преметна, спъна се, падна и бързо се хвърли настрани… беше вече извън полезрението на похитителя си. Глезенът го болеше… Навехнат? А може би счупен?

Изправи се, опита се да тръгне… усети тъпа болка, която се изостряше, щом стъпеше на засегнатия крак.

Не можеше да остане тук. Огледа се — няколко коридора се кръстосваха, стелеше се мъгла, открояваха се квадрати мътна светлина. Избра наслуки една посока и пое по нея, накуцвайки. Напредваше бавно. В това състояние трябваше да избягва всяка среща с надзирателите. Вярно е, че бяха само обикновени примати, но физически те го превъзхождаха, а в момента това беше по-важно.

На няколко пъти спираше и се ослушваше — всяка стъпка по влажния под предизвикваше шляпащ звук, — щеше да се ориентира своевременно, ако някой се приближеше.

В тази част на лабиринта нищо не помръдваше. Попадна в помещение, в което се намираха по-едри екземпляри от странните човечета — те лежаха в редици на нарове, спяха или се намираха в някакво полусънно състояние, не трепваха въобще. Една от стените бе покрита с голямо командно табло, работеше автомат, виждаха, се трепкащи светлинни точки, които даваха данни за съдържанието на заложената информация. От едната страна на наровете излизаха кабели, водещи към обръчите с електродите, закрепени на черепите на лежащите.

Даниел закуцука назад, болката постепенно стана непоносима. Почиваше си все по-дълго, облегнат на стената, изпънал болния крак.

Отново кръстовище на няколко коридора — сега накъде? Не знаеше коя посока да избере. Асансьорът, който не се подчиняваше на нарежданията му, не му вършеше работа, а друг изход не знаеше.

Чу се тихо шляпане някъде откъм дъното на коридора. Обърна се наляво… оттам също се чу звук, който се приближаваше. Оставаха още две посоки. Беше все едно накъде ще се обърне. Заподскача напред на един крак, подпирайки се на стената.

Отново чу тихото шляпане… Спря. Здравият му крак също отказа да му служи, краката му се подкосиха. Клекна на земята, неспособен на каквото и да е движение.

Стъпките се приближаваха несигурни зад стената от мъгла — още не се виждаше никой, само от време на време една сянка затъмняваше смътната белота, виждаха се контури на тромави фигури…

— Даниел, ела!

Все още се чуваха шляпащите звуци, приглушено ехо, капки и ромолене в далечината зад светлинната завеса.

— Даниел, ела!

Мъгливи облаци витаеха над него, чуваха се стъпки — вече съвсем близо, воал от сребристи капчици се стелеше наоколо, различаваха се огромни, клатушкащи се сенки.

— Даниел, ела!

Някакъв глас го викаше, настояваше, пробуждаше го от летаргията. Той се обърна — една пластмасова плоскост се бе отместила встрани — в стената се бе отворил процеп, през който се подаваше протегната ръка.

Опита се да стане… не успя. Пропълзя до отвора, промъкна се през него — наоколо му здрач, само от една ивица на стената се процеждаше слаба жълтеникава светлина.

— Надявам се, че денят ви е бил приятен.

— Чудесен ден.

Беше Памела. Тя върна стенната облицовка на мястото й. Тук нямаше мъгла, нямаше влага, само суха задуха.

— Елате, Даниел!

— Не мога, ранен съм, кракът ми е навехнат, а може и да е счупен.

— Това може да се оправи! — Тя се наведе над Даниел, погали косата му, целуна го. — Почакайте тук, ще се върна веднага!

Остана сам. Само една тънка стена го делеше от царството на малките човечета — невъзможно бе да са мутанти, твърде много си приличаха, за да са такива. Една стена — твърда, термоизолираща, звукопоглъщаща. През нея шумовете се чуваха съвсем приглушено. Долавяше се слабо трополене, сякаш някой се блъскаше в кухи предмети, чуваха се неясни викове.

Когато стоеше спокойно, болката го отпускаше, ставаше тъпа. Даниел се огледа — запознаваше се с нова част от централата, тази зад гладките стени, зад облицовката, зад кулисите — зоната на техническите съоръжения, снабдителните пътища, каналите. Тук някъде трябваше да се намират и въздухопречиствателите, автоматичните кухни, химическите съоръжения. Под коленете си усети нещо твърдо — по пода минаваше релса. Докосна я — металът трепна леко, — усети вибрация, която се усили малко, а после отново отслабна.

Когато очите му свикнаха с дрезгавата светлина, забеляза нови подробности. От стените излизаха жици, събираха се в дебел кабел, който обточваше едната стена. Освен това няколко масивни тръби пресичаха тясното помещение. Откъм коридора се чу някакво шумолене, нещо издрънча и кънтящото ехо отекна неколкократно.

Болката в глезена бе намаляла. Даниел се опита да стане, помисли за момент, че кракът му е отпочинал и може да понесе ново натоварване, но когато се изправи бавно, острата болка отново го прониза, той залитна, подпря се на стената, не издържа и без малко да падне. Сви се омаломощен на пода. Когато сърцебиенето му отслабна, видя какво се беше случило. Една от жиците висеше — бе скъсал проводник. Беше прекъсната някоя от връзките, един от шалтерите нямаше да функционира, някое от повикванията щеше да остане без отговор, някое указание нямаше да бъде спазено, едно съобщение щеше да бъде спряно, някоя проверка осуетена, някой, който щеше да иска, получи, да направи или предотврати нещо, щеше да чака напразно и да открие, че системата не е съвършена.

От дъното на коридора долетя шум — отначало тих, после по-силен, чуха се слаби удари и търкаляне. Нещо се приближаваше — беше някаква странна фигура, с ръце-клещи и огромно, мигащо око.

Даниел се опита да избяга. Пропълзя няколко метра, влачеше се на здравия си крак, но напредваше твърде бавно.

Създанието не се приближи, то спря там, откъдето той беше влязъл. Окото се завъртя, опипвайки всичко наоколо. После крайниците се задвижиха като пипала на паяк, показа се конусовидна конструкция, закрепена на телескопно рамо. Свистене, махово движение напред-назад…

Скъсаната жица беше отстранена, конусовидната глава на уреда застана до стената, задвижи се бавно и равномерно по права линия из въздуха, оставяйки след себе си светлокафява следа…

Проводникът отново бе изпънат там, където беше преди, системата бе възстановена, редът — отново въдворен. Робоколата се плъзна обратно по релсата.

Някъде имаше управляваща инстанция, мозък на контролната система, който беше вездесъщ. Вероятно нито едно съоръжение не бе излязло от строя, вероятно съществуваше застраховка срещу всякакви повреди, въпреки че в тази част от централата нямаше хора.

Памела? Какво правеше тя тук? Можеше ли да се скрие човек на това място? Да води свой живот? Можеше ли оттук да оказва влияние на хода на нещата оттатък? Можеше ли да пречи, да саботира?

Даниел седеше със затворени очи, изтощението го бе обзело напълно, не спеше, но не бе и буден, дремеше. През уморения му мозък прелитаха образи и сцени от близкото минало, но не в логическа последователност, а неподредени. Главата му клюмна, без картините да изчезнат, стресна се.

Памела стоеше до него. Беше донесла две патерици. Помогна му да стане, пъхна опорите под мишниците му. Той вдигна болния си крак, сви го, стъпи на здравия и се опита да тръгне, но се затрудни, тъй като подът бе осеян с кабели и тръби. Беше тясно, по стените имаше схеми, механични и химически апарати, камери, но все пак в близост до релсата оставаше свободен преход. Имаше кръстовища и разклонения, преходи към по-долни етажи. Спряха в едно разширение на коридора. Между откритите шалтерни схеми се виждаше широк цокъл, зад който нещо бръмчеше. Върху купчина гъсто преплетени тръби бяха метнати няколко одеяла. Даниел се пъхна между тях. Памела го покри и коленичи до него. Над жичната мрежа на някакъв шалтер беше прикрепила куфар с медицински прибори и принадлежности. Извади оттам спринцовка и впръска в нея болкоуспокояващо средство. После се зае с крака му, намаза го с чет-чица, потопена в леденостудена течност, извади нещо като кутийка, насочи един параболичен екран към глезена му и включи. Смъдеше и щипеше, но не болеше. Даниел имаше ясното усещане, че кракът му зараства, кост с кост, плът с плът.

Памела все още стоеше на колене, приведена над него. Прокара ръце по лицето му, по врата, по раменете.

— Знаеш ли какво е майка? — попита тя нежно.

Даниел поклати глава отрицателно.

— Аз съм твоята майка — каза тя отчетливо, — а ти си моето дете.

— Да — отвърна Даниел.

— Трябва да ми кажеш всичко. Трябва да ми вярваш. Само аз мога да ти помогна.

— Само ти — каза Даниел.

— Бедното ми момче, какво само са направили с тебе? Но каквото и да си сторил, майката прощава всичко. Винаги е било и ще бъде така.

— Да, да.

— Ти си по-различен от останалите, веднага почувствувах това още преди да те познавам. Но и другите го забелязаха. Поради тази причина те довеждат до отчаяние, затова се и случиха всички тези ужасни неща.

Тя замълча, погали го и продължи:

— Аз мога да ти помогна, аз съм единствената, която може да ти помогне. Но трябва да ми кажеш всичко. Къде си бил преди? Откъде идваш? Какво си вършил навън?

Какво беше вършил? Трябваше да каже на Памела, но какво?

— Защо криеш? Аз ти мисля доброто. Кажи ми и всичко ще бъде наред.

— Не зная.

— Не бива да лъжеш, положително знаеш. Кой ти е забранил да говориш? Нямаш основание да мълчиш. Помисли колко лоши са те! Ти беше ужасно сам… Това вече мина. Ще ми разкажеш всичко, нали?

Даниел, разбира се, искаше да й разкаже всичко. Беше дошъл отвън. Къде беше прекарал живота си от деня на своята зрелост? В някакъв град като всички останали? Имаше ли нещо особено в неговото минало. В някакво кътче от съзнанието му се таеше нещо, но то беше блокирано. Нямаше ли някаква опорна точка, някакъв ключ? Опита се да се концентрира, по челото му изби пот. Някъде, нещо… Събития, лица, мисли… Слънце, буря, звезди? Задачи, цели? Усети, че беше близо до главното.

— Там имаше…

— Какво? Кажи, скъпи? — Ръката на Памела легна върху челото му, лицето й бе срещу неговото, изразът в очите й…

Беше загубил следата.

— Не помня, нищо не помня.

— Но ти ставаш лош! Ще трябва да те накажа. Мога да ти причиня болка, ето!

Тя изключи апарата, от който бе дошло облекчението.

— Действието на инжекцията е краткотрайно. Кракът ти още не е излекуван, по-точно казано, счупен е, както преди. Усещаш ли?

Тя се понадигна леко и ръката, която току-що бе галила гърдите му, хвана ходилото му и го изви бавно. Болката се съживи веднага, по-силна отпреди.

— И така? — Тя завъртя рязко на другата страна, той се опита да извърти крака си, но успя само отчасти. Тя продължи, докато усети съпротивата на жилите и сухожилията и раздвижи крака бавно нагоре-надолу.

— Памела, моля те! Ужасно боли! — изстена той.

— Трябва да ми кажеш всичко! Тогава ще спра веднага.

— Но аз наистина не зная нищо! Нищо не зная… — изхлипа той отчаяно.

— Вие наистина сте костелив орех — каза Памела. Тя внезапно отпусна крака и връщането му в нормално положение отново му причини болка. Пред очите му притъмня, за миг усети леко сътресение. Като отвори очи, обстановката беше променена. Все още лежеше под одеялата, но вече върху маса, а наоколо му имаше хора — Зола, Фенер, колегата му, Фигуейра, Мириам и тъмнокосият непознат, който беше отмъкнал чантата му.

— Стефано, покажи му чантата! — заповяда Памела.

Тъмнокосият пристъпи напред и вдигна нещо.

— Чантата ми е у вас? — попита Даниел.

— Да. Дадоха ви копие. Истинската е у нас. А също и съдържанието й.

— Какво е то? — Въпреки хаоса в неговото съзнание, интересът му към миналото не беше отслабнал, дори само за да може да разкаже на Памела всичко, което тя искаше. Тъй като едва тогава щеше да бъде оставен на спокойствие…

— Наистина ли не знаете?

— Не!

— Покажи му!

Стефано бръкна вътре, извади една бележка, бутна я под носа на Даниел и той прочете:

Павел 106,

Грег 109,

Йозеф 183,

Тибор 165,

Соня 185,

Дан 182.

Сигнал за спешност 200.

Имената събудиха у него спомени. Те бяха ключът. Но за какво? Всичко беше далеч назад, през светове. Имена, номера, живот, пълен с приключения…

Ключът не помогна. Имената не придобиха образ. Те събудиха само чувства — надежда, страх, напрежение, ревност. Какво беше свързано с тях, оставаше неизяснено. Мъчеше се да си спомни, но напразно.

— Какво ви говорят тези имена?

Даниел вдигна рамене и обърна глава настрани.

— Дали наистина не знае?

— Сега вече можем да не се съобразяваме с нищо.

— Тогава опитайте, моля!

Даниел почувствува, че вдигнаха ръката му… поставиха му инжекция. Празнота…

* * *

Плахи крачки в неизвестността, шумно дишане, непосредствено до него. Мъглата бълваше бледите си създания.

Даниел не се съпротивяваше, когато два примата го вдигнаха и отведоха от мястото, където се намираше. Дълго стоя със затворени очи… когато ги отвори, картината бе същата — мъгливи коридори, ярки светлини зад воал от трептящи капчици. Усети, че го слагат върху мека подложка, наоколо му се разля някаква течност, започна да се показва… беше във вана, която се пълнеше безшумно. Тежко полюшващата се кафеникава маса играеше около гърба му, оплиташе косата, стигаше до ушите… шумовете отвън, пляскането и шля-пането, трополенето и ромоленето, глухото ехо и далечната врява затихнаха. Вместо това се чуваше скриптене, епизодични метални звуци, подобни на удари на гонг. Течността продължи да се покачва, стигна до бузите, устата, процеди се през зъбите — на вкус беше блудкава, но не неприятна, — покри очите, които не бе затворил. Усещаше мека тежест, лека и галеща, нищо непознато, от което трябва да се пази, приятна миризма, която усети, когато мокротата стигна до ноздрите му. В носа му влезе малко от течността, без да го раздразни… Тя можеше да се вдишва.

Всички външни дразнители бяха преодолени. Той се вглъби в себе си, сега имаше време за това… бавно, глухо тропане, игра на вентилите, размествания, пулсации, ритми…

Сега целият свят бе вътре в него.

* * *

Лари го бе посъветвал да отиде на рецепцията и да опише случая, да се осведоми дали би могъл да получи нов номер и малък запас от време, за да продължи работата си, но там само вдигнаха рамене:

— За подобен случай нямаме указания. Трябва да си възвърнете марките и боновете, тогава ще видим какво да правим по-нататък!

— Тогава няма да имам вече нужда от вашата помощ — каза Даниел.

Ставаше му все по-ясно, че без отличителен номер и без достатъчно време нямаше: право на съществуване. Върна се при Лари, който в началото изглеждаше малко раздразнен от последните спънки, но после се успокои и повика Мод и Бенедикт да обсъдят положението.

Събраха се в онова помещение, в което Даниел се бе запознал с Лари и Бенедикт. За негово учудване там имаше и друг човек — младият мъж, когото вчера бе видял на работното си място. Бенедикт го представи — казваше се Гунар, Гунар 037 170 155.

— Моят номер! — възкликна Даниел.

— Трябва да разберете, че сме в неловко положение. Изпратиха ни Гунар. Сега той е зачислен към нашата група.

— А аз?

— За съжаление появиха се обстоятелства, които правят по-нататъшната ни съвместна работа невъзможна. Вие знаете това най-добре. Затруднението, в което сте изпаднали, е изключително неприятно. При други обстоятелства бихме могли да работим заедно десетки години. Аз, разбира се, не мога да ви оневиня — действували сте необмислено.

Даниел постепенно разбираше все по-ясно какво нещастие го бе сполетяло. Мъчеше се да обясни всичко, но безуспешно; увещаваше ги, че се е намирал в безизходица, че не е имал избор, че не е можел да действува по друг начин, че не е осъзнавал последиците; че той самият е изненадан най-много, че е бил заблуден, че не е бил господар на разума си, че не е имал лоши намерения, че е невинен и е готов да направи всичко, за да поправи неволната грешка, че в бъдеще ще действува по-разумно, че си е взел поука от неуспеха си, че държи много да остане при тях, че вече е свикнал с работата, че може да им бъде полезен. Молеше ги да проявят снизхождение, да направят изключение само този път и да му повярват, че той ще им се отблагодари и че едва ли някой друг би се жертвувал така за тях — освен ако не е преживял нещо подобно — и че, ако се наложи, е готов да пренебрегне личните си интереси, за да им окаже безрезервна помощ при положение, че някой от тях изпадне в беда — а това може да се случи.

Останалите се спогледаха смутено.

— Какво можем да направим? — попита Лари.

— Нищо — отвърна Бенедикт, — направихме всичко, което можахме, постарахме се — да оставим настрана това, че положението е неприятно и за нас. Ще ни одумват, а петното пада винаги и върху околните.

Той млъкна. Тъй като Даниел не помръдна, Бенедикт помоли Мод:

— Придружи го навън!

Мод стана, тя погледна Даниел със съчувствие и това съжаление беше по-болезнено от всичко друго. Той се изправи, обърна се към Бенедикт и каза:

— Сигурно вече не мога да влизам в тези помещения?

— За съжаление, не. Надяваме се, че денят ви е бил приятен?

— Чудесен ден — промърмори Даниел. Той последва Мод до входа — контролната система провери знака на Мод и вратата се отвори.

— Жалко — каза Мод, — че трябва да се разделим така. Или искате да спите още веднъж с мене?

— Благодаря — каза Даниел, — надявам се, че денят ви ще бъде приятен!

— Аз също! — отвърна Мод и си тръгна. Плъзгащата се врата се затвори.

* * *

Даниел вече нямаше нито жилище, нито работно място. Въпреки това не страдаше. На бар-плота си взе нещо за ядене и напитки, ободряващи таблетки, ароматни капсули. Можеше да следи видеоигрите в прожекционните зали, но най-голямо удоволствие му доставяше да седи на най-горния етаж, под прозрачния покрив, който делеше централата от външния свят, от морето. Често часове наред кръстосваше из коридорите и колкото и дълги да бяха те, той имаше чувството, че ги познава всичките, но това може би се дължеше на факта, че си приличаха. В началото бе заговорил едно момиче и работата се бе наредила така, че да отидат в стаята й, но нищо не излезе, дори не се впуснаха във флирт — струваше му се, че по някакъв тайнствен начин нещо ще се промени, че по него ще остане някакъв белег.

Който няма никаква работа, който само чака времето да мине, вижда и усеща нещата различно от тези, които непрекъснато преследват настървено работата и удоволствията си. Сега дом му беше лабиринтът от коридори и чакални, но точно затова той можеше да си състави по-правилна представа за събитията, които се разиграваха зад стените. Някои бяха прозрачни и той Се облягаше на тях, притискаше лице до стъклото и наблюдаваше суетнята. Но и непрозрачните стени издаваха тайни, чуваха се шумове, усещаше се приглушено вибриране, виждаха се хора, които излизаха от вратите или изчезваха зад тях. Той ги наблюдаваше, дори преследваше; изследваше режима им и така забеляза, че някои нямаха определен режим и се мотаеха като него. Бяха само няколко. От тях той разбра по какво изключените се различават от останалите — те старееха невъзвратимо, кожата се набръчкваше, гръбнакът се превиваше, ръцете започваха да треперят, гласът спадаше.

Един от тези хора, дребен мъж с металносива, не-подстригана коса и лице, по което бръчките образуваха гъста мрежа, той срещаше по-често от другите. Като че ли всеки от тях се стараеше неговите пътища да се пресекат с тези на другия. И въпреки това минаха седмици, докато се стигна до разговор.

Отначало заговориха за напитки, за капсули, за удобството на столовете, в които спяха; когато бяха уморени — седешком, за да не бият на очи. Едва по-късно стигнаха до собствените си съдби.

— Колко време сте изключен? — попита Даниел.

— Не съм броил годините, може би двадесет, може би четиридесет, не мисля за това. Много повече ме занимава въпросът, колко още мога да издържа. Но както става с всички, интеграцията е неизбежна.

— Ако човек не е съгласен…

— Докато мога да мисля и говоря, ще бъда против. Но когато някакъв дефект ми отнеме тази възможност, други ще решават вместо мене. Тогава и без това не остава никакъв избор. Системата е такава, че съхранява живота.

— От ден на ден се изморявам все повече. Не ми се вярва да ни предстои ново начало. Няма ли възможност да се сложи край на това положение?

— Има една — доброволната интеграция. Можете да се обадите по всяко време на 010 010 010. Ще ви посрещнат с радост.

— Знаете ли нещо по-подробно? Чувствата остават ли? Човек запазва ли самосъзнанието си?

— Не зная, но ще разбера много скоро. Вие също.

Старият стана с мъка и се скри, влачейки крака по коридора.

Даниел откри, че е станал по-неиздръжлив и слаб. Подпрян на патерици, той се тътреше из безкрайните лабиринти; когато биваше изтощен, се отпускаше на някоя пейка или стол, каквито имаше навсякъде, втренчваше се в празното пространство, не виждаше нито хората, които минаваха покрай него, нито цветната игра на екраните. Заспиваше за малко, събуждаше се, отпиваше няколко глътки Синя бира, заспиваше отново, а после пак тръгваше…

Непрекъснато се ровеше из паметта си. Мисленето му още не бе засегнато. Постепенно в него назря един план. Колкото повече изкристализираше той, толкова по-малко вярваше, че това е резултат на неговата мисъл, по-скоро имаше усещането, че от подсъзнанието му бавно изплува нещо и то се слива в едно цяло, неизразимо с думи, неподдаващо се на обобщение, но осъществимо и необходимо.

Колеба се още дълго. Дори, когато взе решението, не бързаше. Остана дни наред из коридорите, минаваше през всички ъгли, като че ли искаше да запечата в съзнанието си плана на пътищата в тази сложна сграда. Често сядаше в една празна зала, подобна на чакалня, с няколко безразборно разхвърляни стола и постоянно гледаше към една врата, през която влязоха неколцина, но никой не излезе.

Един ден стана, опря се на патериците си и тръгна към вратата, без да спира, без да се оглежда:

От седмици нито една врата не се бе отваряла пред него. Тази се отвори. Той продължи невъзмутимо. Вратата се затвори след него, но той не забеляза това.

Тръгна по един безкраен коридор, бавно — ако някога бе разполагал с време, то това беше сега.

Коридорът свърши. Помещението, което се намираше пред него, беше огромно. Насрещната стена не се виждаше, покривът бе залят с ослепителна светлина. Под него се ширеше водна повърхност — яркозелена, неподвижна. Можеше да се види дъното. Там долу нещо блестеше — някакво бяло образувание — разклонено, огромно растение, приличащо на коралов риф. Отначало хаотичността му смущаваше, но постепенно се откри порядък, пролича симетрия, поредици, вариативност. Скоро се изясни нещо — моделът бе правен по предварителен план, подчиняваше се на закономерности, които допускаха по-нататъшно развитие, без да се нарушава редът.

Даниел стоеше на една тераса, която се разширяваше в двете посоки. Погледна встрани. На един ролков стол седеше стар мъж, киборг. Не бе говорил с него никога, но го беше виждал два пъти на екрана.

— Твърдо ли сте решен? — попита той.

— Да, твърдо! — отвърна Даниел.

С едно движение на брадичката старият посочи надолу:

— Нечовешко ли ви се струва?

— Не знаех, че е под водата — отвърна Даниел.

— Хранителен разтвор. Най-простият начин да се разреши материалният проблем и същевременно най-старият. Има и светлина — той погледна нагоре, — топло-излъчване, голям запас на ултравиолетови лъчи, разрешение на енергийния проблем.

— Изкуствено ли е, или е живо същество?

— Бих казал, и двете. По какво ги различавате вие?

— Включено ли е в мрежата на централата!

— Тя е неговият мозък, по-точно казано, неговият нов мозък.

— Кой го е конструирал?

— Никой. Създадоха му възможност за самообразуване. Без строителен план, само с известни общи целеви предписания, за чието изпълнение то само си търси пътища. Отдавна се развива само.

— Как ще му вложите моите данни?

— Чрез нормалната молекулярно-електронна памет. Тя е във връзка с всички запаметяващи устройства.

— Личността ми ще се запази ли?

— Естествено, личността е агрегатът на всички данни. Тя не само се запазва, но това е и единствената възможност да остане по-дълго време непокътната.

— А съзнанието ми при интегрирането?…

— Съзнанието не е енергетична, а информационна величина, то си остава ваше. Интегрирането не е нищо друго освен предписание за съпринадлежност към информацията.

— А моето уединение? Личната ми сфера?

— Те са излишни. Остатък от каменната епоха. Защо е нужно уединение, защо са тайните? Ако ги запазим, тогава интеграцията би била средство за консервиране. Точно в отвореността, в разширяването на съзнанието се състои преходът към следващата степен на развитие. Вие давате, но пък и получавате много повече — разполагате с цялата запаметена информация, имате достъп до всички моторни центрове, до всички входни и изходни канали, а те стигат до най-далечните краища на вселената:

— Няма ли граници?

— Има. Границите на физиката. Не можете да навлезете в атомните измерения? Не можете да предвидите квантови скокове, не можете да надхвърлите скоростта на светлината. И все пак можете повече от хората. Тялото ви вече не е слабо, крехко, лесно наранимо, краткотрайно. Вашата същност е разделена на много части, но въпреки това е едно цяло. При това невредимо.

— Ще мога ли да чувствувам?

— Да, разбира се, чувствата също са информационна величина.

— А това тяло? Даниел погледна надолу. — Куп кожа и кокали изтощени, само мозъкът беше безупречен и незасегнат… Постепенно разбираше, че се е лъгал. И той ли ще стане такъв? Ще му позволят ли? Иска ли все още?

Старият киборг се усмихна меко.

— Прахта отново става прах, пепелта — пепел. Даниел беше решен да направи стъпката, дори и да не съществуваше никаква възможност да се върне назад. Надяваше се само, че няма да се повтори това, което се случваше при всяка решителна промяна в живота му — безпаметно време, време на безсилие. Но не смееше да пита. Това беше неговият риск.

Киборгът докосна ръкава на разкъсаната му дреха:

— Елате!

Той тръгна с него, върнаха се малко назад по коридора и се озоваха пред една врата, която Даниел не беше забелязал.

Страхуваше се. Можеше да помоли за едно хапче ГЛОРИОЛ или за чаша бира, но предпочиташе да изживее този страх, отколкото да направи последната, решителната крачка в състояние на наркоза.

Влязоха в помещение, в средата на което имаше едно легло. Страничните стени бяха празни, имаше само няколко табла и индикаторни лампи. Насрещната стена бе отворена, но мястото се изпълваше от една машина — тръби, проводници, копчета, лостове, сонди. Тук вече нямаше облицовка.

— Легнете! — помоли киборгът. Крачка по крачка, подпрян на патериците, Даниел се приближи до леглото — обикновено, тясно легло, тапицирано с пореста материя, поставено на релси, които водеха към машинариите отзад. Киборгът го придружи още няколко метра и след това изостана.

Даниел продължи, стигна до леглото, подхлъзна се настрани, патериците изтрополиха на земята.

— Всичко хубаво! — каза киборгът. — Желая ви приятен ден!

— На вас също — отвърна Даниел. Той усети как леглото се задвижи, тръгна към машината. Светлините на тавана замигаха. Изпитваше неописуем страх. В същност трябваше да изпитва надежда.

Над главата му се появи сянка — тя се плъзна през един отвор навътре сред тръбите и проводниците. Над главата си усети метална мрежа, студен допир по слепоочията, бръмчене. И нищо повече.

Въпреки че никога не би могъл да си представи безтелесно събуждане, сега то му се стори естествено. Можеше да се каже — един живот свършва, започва друг. Започваше там, където бе свършил първият, макар и по различен начин, и в това се състоеше непрекъснатостта. Какво друго бе тази непрекъснатост, ако не продължение на спомените? Кой критерий е валиден освен този на хронологическата последователност, на причинно-следствената логика? А може би личността е в тялото, в някакъв химикал, във флуид на метафизиката или пък в недоказаната все още душа?

Кратко и ясно — той продължаваше живота на някой си Даниел, който някога е имал номер 037 170 155 и не е знаел откъде идва. Сега беше информационен агрегат.

Внезапно му хрумна идея — ако информацията в онзи тъмен ъгъл на мозъка му наистина беше все още невредима, тя, макар и изолирана с преграден блок, би трябвало да стане достъпна. Само че как, по какъв начин? Възприети бяха еднакви групировки на данни, един блок бе взет за модел, един оператор на отрицанието за фиксирана чрез адреси област.

Сега вече, когато се бе ориентирал в механизмите на своето мислене — как бе станало това, не знаеше, — той бе в състояние да премахне бариерата. Трябваше само да помисли и миналото отново щеше да бъде достъпно за него. Усети, че е учуден (имаше чувства) и осъзна логичната последователност на онова, което беше изживял.

Но защо се допускаше всичко това — незадоволеност, физическо въздействие, заблуждения, недоразумения, интриги, саботажи?

Отговорът дойде веднага — принципът на свобода на движението. Той съществуваше от създаването на само-развиващите се изчислителни машини. Беше един вид договор: Системата има право да се развива самостоятелно, според мащаба на собствените си възможности. Затова пък тя поема управлението на техниката, обслужваща човека. Не прави нищо против желанието му освен в случаите, когато това желание би навредило на други хора. Системата предоставя и възможност за интеграция. За вечен живот.

Заблуждения? Интриги? Докато не възникне заплаха, тя не се намесва. В известна степен пречките са необходими. Те стимулират развитието Ако спаднат под минималното ниво, биват изкуствено предизвиквани.

Отговорът дойде веднага.

Събуди се така, както човек се събужда на тъмно, в тихо помещение, със затворени очи. Въпреки това не се съмняваше в реалността на собственото си съществуване, а по-скоро изпитваше несигурност по отношение мястото на събуждане. Не бе нито сляп, нито глух. Виждаше — можеше да ползва камерите вътре в централата и навън, в града; на самотните планински върхове или в жилищните райони; на морското дъно или на обратната страна на Луната. Можеше да ползува и рентгеновите камери, и инфрачервените детектори, микросондите и сцинтископите. Чуваше — ушите му бяха навсякъде, трябваше само да мисли: координатна група, име, тема, подреждането асоциативно — някоя нискостояща инстанция обработва текущите съобщения.

А каталогът на спомените? Капацитетът на паметта бе нараснал неизмеримо — имаше достъп до всички запаметяващи устройства, а това означаваше — до цялото знание на света. Стимул за мислене с изключителна всеобхватност, възможност за полет в неподозирани пространства. Непознатото го теглеше, но ако се поддадеше на повика, това би приличало на бягство. Трябваше да се направи онова, което е необходимо.

* * *

Даниел натисна бутона на часовника — бяха минали едва няколко секунди от неговото интегриране. Той мислеше за тялото си и го видя изпънато върху порестата тапицерия на леглото. Визира моторните центрове и разбра кои трябваше да използва. Отказа се от обичайните манипулации, взе робохола и й нареди да отнесе безжизненото тяло за реактивиране. Нищо не бе разрушено, мозъкът бе също невредим — информацията бе прекопирана, но не изтрита. Чрез няколко сонди видя как съдовете се прочистиха, как в тях нахлу прясна кръв, как някои органи бяха заменени с нови — черен дроб, вени, полови жлези, видя как дегенериралите клетки се разпадаха и на тяхно място се образуваха нови, как кожата се опъна, как активиращото лъчение нахлу в тялото, усети електрическия импулс, който накара сърцето да забие отново. Тогава разруши блока.

Видя как се изправя човекът, как се оглежда, как слиза от масата, прави няколко крачки…

После се оттегли окончателно — предостави го на съдбата му. Това беше всичко, което можеше да направи.

Той самият беше вече свободен, можеше да се отпусне. Можеше да нахлуе в примамливите области на познанието със скоростта на светлината, можеше да потърси контакти с други хора, да се смеси с тях, да се сприятели. Отначало му се стори, че пространството, в което се намираше, е безкрайно, а глъбините му сякаш неизмерими. По-късно се натъкна на прегради, които обаче се отместваха. Разгръщане, развитие — тук трябваше да търси своята цел. Беше му предоставена възможността сам да определи посоката — към областта на логическите и математически взаимовръзки или пък на физическите и космологически въпроси, към дълбините на миналото и бъдещето, към света на микроорганизмите или към безкрая на вселената. Можеше да се посвети и на биологията, на по-нататъшното развитие на човека, на изследването на потенциалните възможности на физичните и физиологични структури, на проблемите на етиката.

Решението му бе узряло отдавна. Той се пренесе в астрономическата лаборатория на южния полюс на Юпитер и си построи космическа капсула — безмоторен летателен апарат със светлинно захранване. Издигна се с ракета, избягна гравитационното поле, освободи се и излетя в космоса.

Разполагаше с време и можеше да не се съобразява с него. Мярка му бе честотата на пулсациите. Милиарди импулси в минута или един за столетия — това бе предоставено на него самия. Можеше да вижда звездите, както пожелае: в постоянни конфигурации — непроменливия небосвод на наивния човек; във верига от кръговидни и елипсовидни ивици, параболично и хиперболично — динамичното небе на Нютон; можеше да наблюдава и възникването или отмирането на небесните тела, натрупванията, пулсациите, експлозиите — цялата необятност на космологията.

Пред него бе вечността.

* * *

Струваше му се, че го лазят хиляди насекоми, сякаш четкат и масажират кожата му — нещо го щипеше и дразнеше. Дишаше дълбоко, чувате шумове, усещаше светлина зад клепачите си.

Все още бе леко вцепенен. Здрави нишки го теглеха към еластичното легло. Трябваше да положи доста усилия, да впрегне цялата си воля, за да овладее двигателните си центрове… Под пръстите си усети пухесто одеяло. Ръцете първи се подчиниха на волята му. Те отхвърлиха покривалото, което му пречеше… С върховете на пръстите докосна кожа — топла, влажна и гладка. Протегна се и почувствува как мускулите му се напрегнаха.

Съвзе се. Отвори очи и седна.

Беше в медицинската лаборатория, наоколо му — различни уреди. Каквото имаше да се случва с него, се беше случило. Тялото му бе здраво и Даниел усети прилив на сили, желание за, работа, нетърпението, присъщо на оздравелите.

Слезе от масата.

Беше гол.

На стола до себе си видя вързоп дрехи. Облече се, мислите му все още се рееха неподредени. Бъдещето — сигурно… Но миналото още не бе уточнено.

На ревера си усети нещо твърдо — отличителния знак 000 000 001. Като че ли изведнъж се отприщи някакъв бент, нахлуха спомени… сега вече виждаше всичко ясно участвуваше в събитията.

Първо изпита разочарование. Все още беше тук, в централата. Не беше ли успял планът му? Естествено, той имаше и друга задача и бе изпълнен с очаквания…

После сам се укори — беше жив и това бе доказателство, че всичко е протекло според желанието му. За момент съжали, че не е другата половина от същността си — онази, която бе свободна от всички задължения и трудности, която не се колебаеше, не се съмняваше, която се бе отървала от огорченията и избягала от ужаса.

После логиката надделя — не беше промяна на личността, само съответствие и ако информацията се разменеше, както често се случваше, пред него пак би стоял същият труден път. Или изводът беше погрешен? Може би онзи, който съществуваше в непонятна за него форма, знаеше това? Доскоро те имаха общ път, сега той се разклони. Ще имали повторна среща или нещо подобно? Може би обмяна на мисли или ново обединяване? Не се затормозяваше да мисли много по този въпрос. Желанията и целите, изискванията и задачите, които стояха пред него, бяха по-важни.

Даниел тръгна към отворената врата. Той отново се намираше из коридорите на сградата, без да принадлежи към нея. Беше аутсайдер, нулев номер. Но знаеше какво трябва да прави. Тръгна, без да спира, докато стигна приемната. Приближи се до командния пулт. Никога по-рано не бе мислил за това. Но и никой друг не бе се замислял — може би не се е налагало. А беше просто — издигането беше обратно на спускането, трябваше само да се даде реципрочна заповед.

Докосна кодовите цифри. За момент му мина през ума, че може да съществува бариера, която да прегражда избрания път. Но зелената лампичка светна, чу се леко щракане, секретната ключалка се отвори и от пода изникна една колона. Тя пое долната част на асансьорното кълбо — платформата. Спускането бе тихо и прецизно, с удивителна съгласуваност. Двете крила на вратата се отвориха шумно. Даниел влезе. Вратата се затвори с приглушен звук. Той усети лек тласък, погледна за последен път в залата и малко по-късно към лабиринта на централата, после двете части на кълбото прилепнаха една до друга.

Нямаше нито сътресение, нито вибрации, нито шумове — чуваше се само едва забележимо свистене, което показваше, че пътуването е започнало. Наоколо се разля светлина. Скоро блестящият корпус на централата остана далече под тях, избледня, просвяткаше, залят като че ли със зелено мастило…

Даниел бе седнал на същото място, както и при идването. Той почака да светне навсякъде, загледа се в игривото трептене на искрящите отражения, усети някаква кухина… в нея имаше нещо твърдо. Извади го — плоска кутия — вдигна капака.

— Задачата изпълнена — каза той в микрофона. — Връщам се! Внимание! Чувате ли ме? Връщам се!

* * *

Отговориха ми, но приемането беше лошо, гласовете се чуваха толкова тихо, че не разбирах нищо. Само няколко думи, неясни, изкълчени, без никакъв смисъл или пък аз се боях да ги тълкувам. Едно зная със сигурност — че в този момент загубих част от своята увереност и надежда, че ме завладяха съмнения и опасения.

Дали стената на капсулата или пък водата не заглушаваха звука?

Не — нали тръгването се чуваше добре. Стената на капсулата беше от изкуствена материя и не абсорбираше вълните. Водата също не можеше да бъде причина — заглушаването не би трябвало да бъде толкова силно.

Когато тръгвахте, паметта ви беше ли наред?

Да. Дори скрих предавателя с пълно съзнание. Допускам, че паметта ми е блокирала през последната фаза на пътуването, може би малко преди пристигането.

По-нататък?

Когато капсулата изплува и се отвори, моите опасения се оправдаха — част от покрива на сградата, в която се бях озовал, бе съборена, една от страничните стени бе станала на купчина развалини, която все още не можеше да се успокои — зърнестата маса се ронеше, няколко по-едри къса се търкаляха заедно с нея. Подът бе засипан с остатъци от луминесцентни тръби.

Имаше ли светлина в залата? Виждаше ли се?

Някои от тръбите светеха. Сигурно бяха включени в независим от мрежата агрегат за електричество.

Другарите ви очакваха ли ви?

Не. Те не познаваха тази част от града. След като слязох и се огледах, веднага се опитах да се свържа с тях. Този път незабавно получих отговор, макар и доста тих.

С какво си обяснявате повредата в предавателя?

Много просто. Аз самият имах слаба батерия, а другарите ми мощен предавател, който се задействуваше с иридиев акумулатор. Такъв акумулатор трябва да се зарежда редовно, а те бяха загубили агрегата си.

Кой се обади?

Соня. Едва я разбирах. А и тя, изглежда, не ме чуваше. Повтаряше все едно и също. Исках да настроя приемника, за да разбера посоката.

Направихте ли го?

Да.

И намерихте ли път през развалините? Срещнахте ли трудности?

Естествено.

Имаше ли опасност от срутване?

Да.

Страхувахте ли се? Или смятахте, че не може да ви се случи нищо?

Изпитвах оня страх, който изпитва всеки в сграда, която

може да се срути всеки миг.

* * *

Извънредно съобщение:

Акциите в нулевата зона приключиха успешно. Загубите са минимални. Всички членове на окупационния корпус, с изключение на специалната група, която бе натоварена с особена задача — 186 души, 11 офицери, — се върнаха в добро състояние: нека отдадем почит към загиналите.

Нулевата зона вече принадлежи към Свободния свят. Сега той обхваща територията на всички континенти, цялата твърда земя от море до море. С това целта, която си бяхме поставили преди векове, е постигната. Предстоят нови задачи. Нулевата зона трябва да се пригоди за заселване. Намерихме пустош, непригодна за живот. Експертите се готвят да разработят програма за цялостна интеграция на тези области. В началото ще се предприемат клипотехнически мерки. Вредното слънчево излъчване и влажността ще се поглъщат от изкуствени облаци. За постигане на равномерна светлина и премахване на архаичната нощ ще се грижат изкуствени спътници. След еднократно химическо наторяване и разпръскване на препарати от самолети с дистанционно управление. Ще се развият обогатяващи горния слой на почвата бактерии. Щом районът стане достъпен, ще започне изграждане на колонии, с което ще се открие втората фаза на анексионните мерки — заселването с хора.

Състоянието, в което намерихме нулевата зона, е пример за несполука в икономиката. Вместо общото благо на народа да стане главна задача на властта, тя се е ръководила единствено от мисълта за печалба. Жителите са се съсредоточили в градовете, при което с помощта на незаконосъобразна комуникационна система, всички те безпрекословно са били подложени на консумативна принуда. Тъй като в областта на потреблението не може да съществува неограничено търсене, индустрията е посегнала на свободното време. Тази преднамерена политика води до връщане към детската жажда за удоволствия, до онази неудържима дегенерация, която се оказа по-непреодолима преграда, отколкото изолацията. Пред себе си имаме типичен пример за злоупотреба и противозаконни манипулации с технически средства за държавен надзор, което води до самоунищожение.

Нашето нахлуване съвпадна с последната фаза на катастрофата. Голяма част от селищата бяха опустели, сградите — рухнали, машините — разрушени, а от спътниците не бе останала и следа. Само един-единствен град бе завзет преди окончателната му гибел и по този начин събрахме данни за начина на живот на неговите обитатели, което ще бъде предмет на социологически проучвания през следващите години. Убедени сме, че ще можем да почерпим знания, които ще ни бъдат полезни за по-нататъшното строителство на нашето свободно общество. Интеграцията на нулевата зона се различаваше съществено от анексирането на различните села и градове в последно време.

Там намирахме хора, които наистина бяха потиснати и на ниска степен на развитие. След краткия период на преустройство и адаптация обаче те се чувствуваха щастливи, че могат да работят в нашето общество. В нулевата зона не успяхме да постигнем такъв резултат: страната е пуста, повечето жители — измрели. Съжаляваме, че не можахме да навлезем там по-рано, но бяхме възпрепятствувани от херметическата изолация, поддържана чрез автоматични отбранителни оръжия. Сега благодарение на напредналата ни техника успяхме да дарим свобода и на тази страна, ако и малцината оцелели местни жители да не са доволни от нея. Но тя ще остане вдъхновяващ символ на онези пионери, които ще пренесат там нашата цивилизация и ще я разпространят.

В този смисъл ние оценяваме акцията като напълно успешна, като важен момент в историята на Свободния свят.

* * *

… Вечерта разпитът беше свършил.

Дан се бе втренчил в безукорно чистия таван, боядисан в зелено според указанията на психолозите. Съмненията не го оставяха да заспи.

Беше ли завземането успех?

Бяха го разгласили като постижение, макар да знае ха, че всичко бе твърде просто или поне го предполагаха. Дали и те се съмняваха? Другояче ли бяха обучавани? Критични, скептични, мнителни? Дали представите им за идеалния човек бяха други? Или имаше много видове съвършенство?

Сигурността, която им внушаваха, само средство за постигане на целта ли беше? Дали не приучваха някои към съмнение? Нужни ли бяха различни характери в една система? Възпитаваха ли се и подстрекатели, и престъпници? Бяха ли те доволни от себе си? Имаше ли такива измерения на душата, които да са недостъпни за него? Можеше ли той все още да се пренастрои? Можеше ли да достигне такъв стадий, при който да се издигне над всичко това? И как можеше да достигне този стадий оттук, от своя затвор?

Беше ли завземането на нулевата зона успех?

Жителите й бяха дегенерирали, измрели. Техниката им — безсмислена, вече разрушена. Пътят към понататъшно развитие — прекъснат. А може би тъкмо Свободният свят бе консервирал положението статично и бе затворил вратите пред прогреса? Включва ли се рискът в развитието и трябва ли човек да го поеме върху плещите си? С каква цел?

Максимална печалба,

оптимална ефективност,

съвършена функционалност,

единство на тяло и дух,

съгласуваност,

хармония на емоциите,

структури, мрежи, графики, функции, системи,

описуеми посредством числа,

поддаващи се на математизиране,

поддаващи се на автоматизиране,

поддаващи се на версифициране.

Всеки проблем може да бъде поставен, обогатен, разрешен, но въпреки това той винаги остава открит — какво трябва да се оптимизира? Каква е целта?

Техниката?

Обществото?

Човекът?

Правила, структури на действие, зависимости, feed back, многопосочна информация, сложни системи, симбиоза човек — машина… да се диференцира, да се интегрира, да се анализира, да се синтезира… никакви логически затруднения, поне никакви принципни трудности… Вероятности, структурно многообразие, необратими процеси, първичен звук и термосмърт, агрегатност и еволюция, време и антивреме, периодичност, антиномия, но каква е ползата от това? Кому е нужен резултатът? Стигнали ли сме наистина толкова далече, или се въртим в кръг? Кой ще разтълкува отговора? На кого са необходими заключенията? Можем всичко, но не знаем за какво може да ни послужи то…

Вече не се владея, каза си Дан. Променил ли съм се? Не съм ли същият? Ще намеря ли пътя към себе си? Загубвам почва под краката си. Трябва да остана хладнокръвен, това е начинът, който винаги ми е помагал, да премисля трезво положението…

Беше ли завземането успех?

Бяха спечелили земя, въздушно пространство, планини, реки, разрушени сгради, зелени богатства, терен за населване, все още безлюден, но програмата се изпълняваше, водеше към целта, а после?

Бяха завзели вече доста градове, модерни куполни постройки, примитивни селища, бяха ги включили в организацията си, бяха се опитали да спечелят хората и ги бяха спечелили…

Бяха нахлули в нови области, канеха се да нахлуят и в други, но това бяха само отделни части земя — планини, равнини, острови, с граници и брегове, петна на картата, пространства, измерими в метри, картографски обозначими…

Бяха се запознали с необикновени хора (но наистина ли бяха толкова необикновени?), бяха изследвали странни нрави и обичаи (но бяха ли наистина толкова странни?), бяха видели необикновени неща. Невероятното действително бе установено експериментално, но нямаше нищо, което да създава проблеми, да предизвиква размисъл, съмнение, колебание…

Инвазията — успех?

Бяха завзели страната — в действителност само част — района, в който бяха нахлули. Проблемът не беше страната с нейните материални богатства — проблемът беше в нещата, които не можеха да се измерят с метри и да се претеглят с везни. Беше в начина на мислене, в обхвата на знанието, в опознаването на възможностите, които излизаха извън историческите категории. Ето къде бе отправната точка! Ето къде трябваше да се намесят! Ето къде бяха направили пропуск!

Нулевата зона не беше материална област.

А може би бяха разбрали това и бяха провели отстъплението идеално? Не беше ли Даниел извор на безпокойство в плана за бягството и не трябваше ли този извор да пресъхне?

Можеше ли той да наруши равновесието?

Един-единствен, изолиран, отлъчен, без приятели, без закрила?

Това, че го пазеха така грижливо, доказваше подобна възможност. И то беше близко до ума. Той помнеше всичко. Нямаше записки, нямаше дневници, нямаше микрофилми и магнетофонни записи, целият материал беше в съзнанието му и този материал можеше да бъде опасен като искра. Знанието е най-опасното взривно вещество. Едно откритие, едно познаване на взаимовръзките и въздействието от него се разпростира наоколо, подобно на ударна вълна, развихря се, търси съпротива, жъне въодушевление… Един метод бива изпробван, подобрен, прилаган, една идея сама си пробива път, указва посоки, разпространява се, гради…

Той представляваше потенциална опасност.

Сега, когато вече осъзна силата си, изпита страх, но този страх не го сковаваше, а го стимулираше.

* * *

Единственият път беше през развалините нагоре. Опита се да мине през средата на насипа, но не му се удаде — рохкавите маси веднага тръгнаха и той едва успя да отскочи встрани, когато се свлякоха няколко по-големи отломъка. Развихриха се фонтани от прах и замъглиха оскъдната светлина. Повтори опита си на друго място — по-встрани, по продължение на някакъв зид, но и тук раздвижи отломките. Те обаче се търкаляха и плъзгаха към средата и не бяха опасни за него. Въпреки това той непрекъснато се свличаше, порутената маса бе сипкава и подвижна, много по-лека от камънаците, така че и най-малкият повод бе достатъчен да я задвижи.

Имаше над десет метра за преодоляване. С един скок Дан стигна ръба на следващия междинен етаж и с това размърда цяла камара от отломъци. Хвана се здраво с две ръце, но вече нямаше твърда почва под краката си, освен това отгоре му заваляха цели късове, а прахът пречеше на дишането му.

Напрягайки мускулите на ръцете си, той се вдигна, сви единия си лакът, преметна единия крак и успя да се прехвърли горе. Побърза да се махне от ръба на покрива, но тук горе бе мрачно, спъна се и падна върху купчина изкривени метални пръти.

Извади предавателя от джоба на якето си, натисна копчето, разнесе се бръмчене — апаратът все още работеше.

„Ало, Соня, тук е Дан. Чуваш ли ме? Минавам на приемане.“

„Ало, Дан, търсим те. Засечи нашата радиостанция, следвай посоката, ало…“

Изглежда, тя не го чуваше, но познатият глас го окуражи. Дан се огледа — светеше само една единствена луминесцентна тръба и тя като че ли беше повредена; на неравни интервали тя ту пръскаше бледа бяла светлина, ту угасваше за няколко секунди. Мина известно време, докато свикне с недостатъчното осветление. Макар че и тук имаше разхвърляни купища развалини, за Дан беше важно да се добере по-нависоко. По този начин рано или късно щеше да разбере как да излезе от комплекса и тогава щеше да е преодолял най-лошото. От това помещение нямаше възможност да се измъкне и затова започна да изследва съседните. Чак сега забеляза, че тук нямаше стълби, а само асансьори. На едно място стената бе пробита и подпорното скеле махнато; виждаха се прегънати тръби и скъсани кабели, шини, части от транспортни устройства. Дан намери един висящ кабел и се заизкачва по него. Беше по-лесно, отколкото предполагаше, можеше да се подпира на разпънките, но кабелът изведнъж се скъса и той се свлече почти до долу, хлътна около два метра.

Стигнал до следващия етаж, Дан първо си почина малко, преди отново да включи предавателя. Соня се обади веднага, гласът й звучеше по-силно — явно беше, че се приближават един до друг.

Помещението, в което се намираше Дан сега, бе силно повредено, покривът бе срутен, по земята лежаха развалини, едната страна бе запушена с отломки, другата изглеждаше незасегната, но нямаше врата, през която да излезе, за да потърси друга възможност да се изкачи.

Търсеше грижливо, но не намираше нищо. Имаше само една отворена врата, но пред нея зееше шахта, вероятно шахтата на някой асансьор. Дан щеше вече да се върне, когато забеляза светещата лампичка на таблото. Дали асансьорът все още работеше?

Натисна копчето.

Някъде отдолу нещо проскърца и изпращя. Две въжета се задвижиха — неочакваното се случи, асансьорът се движеше.

Шумът се приближаваше. Отдолу трополеше, пращеше, кънтеше, показа се някаква руина — покривът на кабината, засипан с отломки. Сандъкът спря с оглушително скрибуцане. Не будеше особено доверие, но на Дан не му оставаше нищо друго, освен да рискува. Той се хвана за носещото въже. Натисна стартовото копче за най-горния етаж и след една въздишка, която се чу ясно, асансьорът тръгна.

Кабината висеше косо, от време на време се опираше в стената, удряше се, отскачаше. Отгоре върху покрива й се сипеха отпадъци — сред тях имаше и по-големи парчета, които нарушаваха равновесието й и тя се олюляваше на носещите въжета.

Не можеше да се определи колко етажа бяха преминали… пътуването завърши с мощен тласък, който изхвърли Дан срещу стената. Някаква голяма тежест като че ли притискаше покрива и кабината започна да потъва сантиметър по сантиметър.

Пред Дан се появи матова светлина — тя идваше от няколко ксенонови тръби, оцелели върху една незасегната част от покрива. Иначе не можеше да се види много — помещението приличаше на случайно останала непреградена пещера всред планина от развалини. Тласъците, с които кабината потъваше надолу, сега следваха по-бързо. При изхода, който водеше към бездна, се изсипваха лавини развалини; облак прах изпълни кабината. Престоят ставаше все по-опасен. Следващият тласък бе толкова силен, че събори Дан на колене. Без да чака повече, той се хвана за арматурата, която бе заприличала на скеле.

Беше трудно да се задържи на тясната подпора. Дан клекна и се хвана с две ръце за един порутен зид. Кабината потъваше все по-дълбоко и по-дълбоко и изчезна в шахтата. Той с удоволствие би се уверил, че вече е по-близо до техния предавател, но ръцете му бяха заети — не можеше да извади апарата от джоба си и да го включи на приемане. В момента по-важното бе да излезе от обсега на срутващите се лавини, които все още се търкаляха надолу. Балансирайки внимателно, леко подпрян на една висяща плоча от изкуствена материя, той се изви наляво и по този начин стигна до куп развалини, откъдето се надяваше да стъпи на твърда земя. Успя да се приближи на около два метра, беше точно над купчината и не му оставаше нищо друго, освен да скочи. Отпусна пръсти и се хвърли встрани, усети податлива маса, потъна до кръста, после започна да се пързаля надолу, един прът се опря в корема му, той се опита да го избегне… цял куп вехтории се изсипа върху него, разкъса бузата си о една раздрана телена мрежа, остана неподвижен. Беше затиснат, пое си въздух… устата му бе пълна с влакна, закашля се, опита се да ги изплюе, но се задави.

Когато поиска да се изправи, почувствува съпротивление. Единият му крак бе заклещен от някакъв твърд предмет. За щастие вехториите не тежаха, още не се бяха вкаменили и след като си почина малко, можа да ги отмести настрани и да освободи крака си. Изпълзя още малко надолу… тук почвата бе по-сигурна, почувствува мека настилка, а под нея твърд материал.

Недалеч от себе си чу трополене, движение — подемната кабина изведнъж се появи отново, мина несигурно нагоре… блъсна се в една напречно съборена греда… тя поддаде, единият й край се надигна, другият падна… облак прах, силен гръм и трясък, удар ниско долу. Когато прахът се уталожи, кабината вече я нямаше, въжето се люлееше свободно в шахтата.

Дан посегна към предавателя — непрекъснато беше внимавал да не го загуби. Натисна копчето за приемане…

„… Говори Соня. Ало, Дан, търсим те. Засечи нашия предавател и следвай посоката. Ало, Дан, тук Соня…“

Изключи отново. Приемането бе забележимо по-добро. Сигурно вече не беше далеч.

Отново се заизкачва нервно по плъзгащите се планини от останки — там горе видя тъмна ниша… може би спасителният изход. Стигна ивица твърда земя и стъпи върху нея, вече беше над лампите, тяхната светлина все още го осветяваше, но това не бе достатъчно, за да разбере кой от тъмните отвори между по-големите отломъци води към задънена улица и кой извежда на открито.

Вслуша се в тъмнината — грохот и тътен, нищо друго. Изведнъж усети хладен полъх — въздушно течение! Сигурен признак — тук трябваше да има връзка. Разчитайки повече на ръцете, отколкото на очите, Дан се провря в празното помещение. То започна да се стеснява все повече и той трябваше да легне. Извика:

— Хей, Павел, Тибор! Чувате ли ме?

Никакъв отговор. Какво друго му оставаше, освен да рискува. Запълзя напред по коридора. Отначало се опитваше да не докосва тавана, но той стана толкова нисък, че усети по гърба си парчета от мазилка. Надяваше се поне да не срути някой по-тежък къс, който да го смаже.

Дишаше шумно — като мях. Трябваше да бърза. Внезапно се натъкна на нещо твърдо. Тук помещението свършваше.

Отново разочарование. Завладяха го безнадеждност и умора. Опря глава върху изпънатите си ръце и затвори очи.

Почина малко, колкото да може да извади предавателя от джоба си. Сега гласът на Соня бе съвсем близо.

„… Дан, търсим те. Засечи нашия предавател…“

Не биваше да се предава точно сега, когато бе толкова близо до целта. Изправи се, колкото можа, и се опита да разчисти руините, които препречваха пътя му. Бе прибрал предавателя, без да го изключи, и така топлият глас на Соня го съпровождаше: „… Ало, Дан, търсим те…“

Струпаните един върху друг късове се бяха вклинили един в друг, но той работеше трескаво, раздвижи ги — някъде до него падна тежко парче, което той не видя, но чу. Работеше на тъмно, не се интересуваше от нищо, вече не се страхуваше, бе станал безчувствен, равнодушен и въпреки това, докато чуваше гласа на Соня, не можеше да се откаже.

Натъкна се на препятствие, което му преграждаше пътя, и без да се съобразява с това, че може да бъде погребан под свличащите се маси, придърпа изпречилата се разпънка към себе си… Тя се отмести встрани… в гърба му болезнено се впи остър ръб — и отново гласът на Соня: „… търсим те…“ Напъна се да отмести тежестта, успя… горе видя бледа светлина, неравномерно оцветено сиво петно; стъпи здраво — преодоля теснината, изтърколи се навън.

Намираше се в голяма разрушена зала, която не можеше да се обхване с поглед. Никакви хора. Светлината идеше отгоре — тук имаше директна връзка с външния свят.

Сега гласът на Соня бе толкова ясен, че шумовете от високоговорителя се превърнаха в къркорещо хъхрене.

Дан настрои потенциометъра. Той почака, докато разгорещеното му тяло се поуспокои малко. После вдигна предавателя и промени посоката на антената.

Вслуша се… смъкна се внимателно по сипея… сега антената сочеше косо към земята…

Наведе се… блок от шуплеста материя… вдигна го: Зелено око за настройка, до него нещо се въртеше — лента на магнетофон, а до магнетофона, свързан с кабел, се намираше предавателят.

Дан го изключи. Погледът му падна върху една чанта, почти заровена под развалините. Той я вдигна и я отвори.

* * *

… Лицата им бяха непроницаеми; питаха равнодушно, незаинтересувано; често му се струваше, че въобще не слушат отговорите му, че мислите им вече бяха заети със следващия въпрос, мъчеха се по възможно най-бързия начин да следват една уморителна и безрезултатна програма и да се отърват тактично от задачата, която от самото начало нямаше изгледи за успех.

Не слушаха въобще, не се изненадваха, изглежда, знаеха отговорите предварително, като че ли това бе само излишно повторение на една отдавна овладяна рутина, досадна, макар и нужна работа.

Нужна — кому?

Да се изясни,

да се провери,

да се прегледат чековите списъци,

да се сравнят,

да се обявят за валидни.

Експеримент с жив материал

да се оцени,

да се систематизира,

да се освободи или да се изолира…

Това беше задачата — като при автопилотите на самолетите, при автоклавите на реакторите, при включвателния блок на компютрите — технически надзор, изключване на риска.

Така и стана. Те не предполагаха нищо, не очакваха нищо, действуваха в мълчаливо съгласие. Но трябваше да го вършат, колкото и трудно да е, трябваше да използват хитрости, да се занимават с всяка точка, да тръгнат по всяка следа, дори и да не води доникъде само за да не пропуснат нещо, за да изключат всяка заблуда, да отстранят всякакво съмнение.

За тези отвън всичко бе еднакво безсмислено, както и за него отвъд стената, и вероятно отдавна бе решено какви мерки ще се предприемат, за да се оправи положението, да се изясни случилото се, да се премахне безпокойството, което той бе предизвикал.

Между впрочем спасителната мисъл бе толкова близо до ума; учуди се на самия себе си, защо я осъзна толкова късно. Дали не беше заради успокоителните лекарства? Преминало ли беше тяхното действие.

Не изглеждаше чак толкова трудно. Двамата му придружители, лекарят и сестрата, бяха се грижили преди всичко за здравето му, а войникът навън бе поставен по-скоро да го охранява, отколкото да го пази от бягство. Някои от надзирателите бяха активни и неспокойни, вървяха напред-назад, кръжаха около кафеза му, надничаха любопитно вътре. Други му се струваха по-незаинтересувани — седяха с часове наред на столовете си и гледаха втренчено пред себе си. Сигурно не беше трудно да надхитри някого от тях. Бяха се погрижили и за подобни случаи при обучението му. Отсега нататък трябваше да внимава за реда на постовите. По-трудно бе да се пробие стената от изкуствена материя. Извади един нож за плодове и започна да стърже с него по стената, но не само че не остави никакви следи, той се и счупи. Дан установи, че острието беше от оксиден варовик. Това сигурно не бе случайно, те не предоставяха нищо на случайността.

Най-просто би било да излезе през вратата, но това трябваше да се отхвърли като възможност. Отвътре нямаше ключ, нямаше дори ключалка. Може би би помогнал някой трик, маскировка, клоунада? Но през петдесет и осемте дена, които бе прекарал тук, нито един човек не бе пристъпил или напуснал карантинното помещение. Той се удивляваше на лекаря и сестрата, които трябваше да стоят затворени заедно с него. Те трябваше да имат същото търпение, както и той. Понякога забелязваше у тях признаци на досада, макар че престоят тук сигурно им се заплащаше добре.

Съществуваше ли възможност да се съюзи с тях? За лекаря не можеше да става и дума, но се надяваше да спечели сестрата. Това щеше да бъде обаче съмнителна победа. Тя можеше привидно да се съгласи с неговите предложения и на края да го предаде.

По-добре да действува сам. И така: бягство. Изкуствената материя беше твърда, но дали бе устойчива на химикали? Аптеката, която беше под надзора на сестрата, не се заключваше, само опасните лекарства се намираха в една каса. Органичните вещества, които разтварят изкуствена материя, са безопасни. Въпросът беше дали сред химикалите имаше нещо, което можеше да се използва.

Дан погледна часовника — три часът през нощта. Хвърли поглед през прозореца — дежурният дремеше. Тишина.

Стана тихо. Промъкна се бос в аптеката. Не светна. Отвън нахлуваше достатъчно светлина, за да различи контурите на предметите. Етажерка с шишета — алкохол, етер, дезинфекционни средства, сапунени разтвори… ето, шише за измиване на изкуствена превързочна материя — голямо пълно шише.

Дан взе от кухнята празен съд за минерална вода, изля безцветния разтворител в него, сипа вода в шишето. Когато се върна в стаята си, вратата се отвори — беше лекарят.

— Бях жаден — каза Даниел спокойно. — Надявам се, че не съм ви събудил.

— Не, не, случайно бях буден…

— Лека нощ!

— Лека нощ!

Дан изчака в стаята си около половин час, смачка една книжна кърпичка, напои я с разтвор. Дръпна масата от стената, клекна и мина с мократа кърпа по гладката жълтеникавобяла стена. После застърга с нокът — между кожата и нокътя почувствува хлъзгава маса.

* * *

„Не знаем дали това писмо ще стигне до тебе. Все по-малко вярваме, че ще се върнеш — само Соня казва, че е сигурна. При нормални обстоятелства би трябвало отдавна да те считаме за умрял.

Отначало градът ни се струваше забележителен. Но никога не сме мислили, че можем да загубим всякаква опора. Вече почнахме да се съмняваме и в сетивата си. Но говорим за това, обсъждаме го делово и безпристрастно — то е факт.

Градът се разпада. Той се разпада от ден на ден, ти сам ще се убедиш. Не гранатите предизвикаха неговото разрушение — те засегнаха само отделни сгради. Рушенето продължава и сега. Като че ли изстрелите бяха сигнал, стартов сигнал за всеобща разруха.

Соня смята, че няма да разбереш нищо от моите думи. Затова ще продължи тя. Да, трябва да ти кажа още нещо: Ние все още сме трима — Соня, Тибор и аз, Павел. Грег беше застрелян, когато охраняваше запасите ни. Йозеф не се върна от една патрулна обиколка…

… Не зная дали да ти пожелая да се върнеш отново — тук е ужасно. Не само градът отмира, като че ли и хората са обзети от безумие. Убийства и метежи — някога това беше елитът на пионерите. Ние самите също не сме вече сигурни в себе си. Може би се дължи на преживяното в зоната, на прожекциите, на изкуствено управляваните чувства, но ние не знаем кое е нормално и кое не. Като че ли логиката се е превърнала по някакъв странен начин в ирационалност.

Но исках да ти разкажа подред…

Когато ти не се върна след 24 часа, решихме да те потърсим, както се бяхме уговорили. Установихме, че вратата може да се отваря. Апартаментът беше празен. Нямаше никаква следа от тебе, надявахме се, че си оставил някаква вест, но не открихме нищо. Можехме да опитаме да разрушим стената, но както знаеш, на всяко прилагане на сила се отвръща със зашеметяващи газове. Междувременно открихме откъде изтичаха те — от малки дюзи в стената. Не ни оставаше нищо друго, освен да изчакаме. Стояхме наблизо. От време на време те търсехме — напразно. Продължавахме с издирвания-та и си изяснихме поне някои неща за управлението и функционирането на системата. Грег успя да открие кода на едно запаметяващо звено, което съдържаше интересни технически детайли (прилагаме схемата). Къде се намира централното управление, не можахме да разберем.

Както знаеш, още преди твоето изчезване между екипажите имаше вълнение. Имахме връзка с главната квартира и узнахме, че случаите на отлъчване от групата стават все повече. Най-напред някои изчезваха по за няколко часа. Като се връщаха, разказваха за странни преживелици, тръгнаха слухове. Когато се въведоха ограниченията при разпределянето на запасите, напрежението порасна. Говореше се, че въпреки строгата забрана все повече хора изнасят хранителни продукти и напитки, а някои не се връщаха. Те оставаха в помещенията и не можеха да бъдат изкарани оттам против волята им. Полковникът назначаваше постове, които имаха заповед да стрелят по всеки, който напуска лагера. Този ден започна метежът…

От влизането в града бяха минали четиринадесет дни. Оттогава нямахме връзка с останалите десантни войски. Радиовръзката също беше прекъсната. Полковникът чакаше подкрепление, но напразно. Тъй като междувременно запасите привършваха застрашително, той реши да изпрати група за свръзка с основните сили. Хората се върнаха само след час — градът бе заобиколен с гама-лъчение, твърде интензивно за нашата защитна техника. Бяхме обградени. Никой не можеше да излезе извън града.

Когато новината стигна до екипажите, избухна бунт. Оттогава насам информацията ни е твърде оскъдна. Хората, които бяха прикрепени към нас, отдавна се разпиляха по всички посоки — останахме сами. Когато чухме изстрели, Павел и Йозеф се опитаха да разберат причините. Те се добраха до полковника — при него бяха останали малцина, само около тридесетина души. Той тъкмо насочваше гранатохвъргача към една сграда, завзета от метежниците. Призоваваше ги по мегафона да се върнат и когато никой не последва заповедта му, хвърли гранатите. Заплашваше, че ще разруши всяка сграда, в която смяташе, че има дезертьори, и като че ли беше готов да изпълни заканата си. Научихме това от Павел. Полковникът беше прикрепил Павел и Йозеф към бойните групи и им бе забранил да се отдалечават. Вечерта те се опитаха да си пробият път към нас. Павел успя, но Йозеф бе застрелян от караула. В главата. Умря веднага.

Още на следващия ден забелязахме, че в града нещо става. Най-напред установихме, че вече няма затворени помещения. Всички врати бяха отворени, всички помещения — празни. Релсовият път вече не работеше, а малко по-късно — бяхме свикнали да си носим ядене и пиене от сградите — прекъсна и автоматичното снабдяване, после угасна и осветлението. Разчитахме само на слънцето, което светеше матово през покрива от изкуствена материя. Отново имаше ден и нощ.

Същия ден започна разпадането на града, а едновременно с това и безжалостна борба за запасите. Ние имахме достатъчно, тъй като войниците от нашата съпровождаща група бяха изоставили всичко, сложихме го на сигурно място, скрихме голяма част в хранилища и сами опитахме да се скрием. Когато започна рушенето награда, трябваше да пренасяме запасите многократно — две от хранилищата бяха разрушени, в момента имаме още три.

При едно от тези пренасяния имаше нападение, при което Грег загуби живота си. Бяхме намерили едно помещение на първия етаж, което щеше да ни послужи за склад, и трябваше да го разчистим. Усетиха ни. Убиха Грег и взеха част от запасите ни. После изчакаха, докато се върнем, и започнаха да ни обстрелват. Завърза се кратко сражение, после те избягаха. Раниха Тибор в рамото — не е опасно, но не е добре, тъй като вече почти нямаме медикаменти и превързочен материал. Той лежи до мене на купа разкъсана пореста гума. Поздравява те.

Изстрелите вече оредяват — като че ли няма хора. Но въпреки това трябва да сме нащрек.

Сградите се рушат неудържимо — вече няма тераси, катерим се по развалини, газим в прах.

Тибор има нужда от грижи, има температура. Решихме да се оттеглим към периферията, може там да има лекарства.

Инсталирахме предавателя тук и го оставяме да работи — в случай, че все пак дойдеш. Ще го чуеш и ще можеш да го засечеш. Оставяме и някои резерви — специалните дажби и вода, друго нямаме. Ако дойдеш, можем да се свържем по радиото. Имаме още един апарат. Всичко хубаво!

Соня, Павел, Тибор“

* * *

Каква беше вашата реакция на тази новина? Не само че бяхте загубили другарите си, но и трябваше да признаете пред себе си, че акцията е провалена. Осъзнавахте ли това?

Вече не знам какво съм чувствувал и мислил. Бях уморен и изтощен. Стоях дълго в огромната зала. Беше тъмно, само през една дупка, някъде високо горе, се процеждаше дневна светлина.

Какво предприехте тогава?

Потърсих запасите, за които се споменава в писмото. Намерих една непромокаема раница, покрита с прах и раздробени парчета, пълна с шишета с вода, провизии и други дреболии — болкоуспокояващи таблетки, превързочен пакет, джобно фенерче…

Веднага ли възприехте плана за напускане на града, за бягство?

Това ми се стори съвсем естествено… не можех да измисля нищо друго.

Но вие знаехте, че градът е обграден от лъчев пояс. Бяхте ли осведомен, че междувременно бариерата е вдигната?

Градът бе изоставен, опустял. Тук вече нямаше хора, нямаше какво да се охранява. Бариерата бе станала излишна.

Уверихте ли се с гайгеровия брояч, че няма облъчване?

Не.

Как минахте през стената на купола?

Намерих един отвор от взрив — вероятно този, който бе направила групата, изпратена от полковника.

Той нали се беше затворил отново?

Не.

Забелязахте ли следи от хора?

Разрушенията бяха достатъчно красноречиви.

Имам пред вид следи от живи хора.

Не.

Търсихте ли въобще живи същества?

Вървях нощем, за да не ме забележат. Носех запаси.

Не вярвахте ли вече, че ще намерите живи членове на вашата група?

От време на време включвах предавателя — в етера цареше абсолютна тишина. Никакъв страничен шум. Заглушаването беше абсолютно.

Не противоречеше ли това на хипотезата ви, че лъчевата бариера е вдигната?

По този въпрос не съм мислил.

Колко дни изминаха, докато се свързахте с нас?

Пред границите на града намерих невредим всъдеход. Заредих го с гориво — имаше достатъчно. Само хранителни продукти и водата бяха оскъдни. Последните дни пиех от охлаждащата вода. Трябваха ми десет или единадесет дни, вече не помня точно. Нямах нищо за ядене и пиех само охлаждаща вода. Моторът загряваше бързо, но аз внимавах за температурата. На края на всеки десетина минути трябваше да правя дълги почивки. Слънцето жареше, не падаше и капка дъжд. Поколебах се дали да не източа последните запаси от вода и да продължа пеша. Така и направих, отново имах малко запаси. Тогава ми дойде идеята да сипя керосин в резервоара за охлаждащата вода. Знаех какво рискувам. Но сполучих — охлаждането вървеше много добре. Когато пътувах бавничко, можех да преодолявам и по-дълги разстояния. Докато резервоарът не експлодира внезапно. Изтърколих се настрани от колата. Под капака на мотора лумна пламък. Колата продължи като факел, докато изгоря. Продължих пеш. Междувременно все се опитвах да се свържа по радиото. Вече не се надявах много, но едно беше ясно — ще се влача дотогава, докато мога. И изведнъж се чуха гласове, музика. Обадих се на нашите вълни и получих отговор. Един час по-късно пристигна хеликоптерът.

Отново се връщаме на преживяванията ви в централата. Може би те са ключът към случилото се, а може би са без значение? Как мислите? Дали станалото там е реално, или сте жертва на сетивна измама?

Не зная дали мога да отговоря точно на този въпрос.

Но вие все пак трябва да сте си изградили някакво мнение!

Не бих го окачествил като измама или илюзия.

Онова, което сте видели вие и останалите на видеоекраните, са били явно изкуствено направлявани халюцинации.

В моя случай има известни различия. Както са установили моите другари, вече не се намирах в помещението, което бях открил.

Може би са ви откарали в друга стая? Сигурно е имало скрити пътища. Зад стенната облицовка е била вградена цяла система от машини и транспортни съоръжения.

Защо е трябвало да ме водят в друго помещение? А връщането ми. Аз дойдох през подземен канал. Слязох от батискаф.

Точно това е съмнителното — със същия успех може да се говори за видения, които сте взели за истина. Ние не можем да проверим. Градът е вече само купчина развалини и прахоляк. Страната е вече без значение и остава завинаги затворена.

Дадох ви технически детайли, монтажни схеми, програми, информация за машинни езици. Сигурно сте проверили всичко? Някъде възникнаха ли противоречия?

Илюзия или действителност? Същественото за нас е, че сте си позволили да измените програмата, което изглежда съмнително за нас.

Не съм ли здрав? Аз се чувствувам добре.

Никога не бихме ви възложили тази задача, ако не бяхме сигурни, че вие приемате безрезервно нашата политическа система и нейната философия. Вашите отговори обаче създават впечатлението, че това вече не е така. Ние се питаме дали не сте се поддали на влияние, което да ви е разколебало… продължаваме да се питаме дали от такива съмнения не тръгва разрушителната сила.

Моето отношение не се е променило… аз рискувах живота си, за да се върна.

Вие описахте една необикновена обществена система, която е невероятно далече от демокрацията, и въпреки това нито ние, нито контролните уреди не отбелязахме някаква защитна реакция в думите ви. Ако бе станало така, както бяхме запланувани — ако ние бяхме завзели града, тогава вашата задача би била с помощта на комуникационните средства да убедите населението в нашите намерения и да ги накарате да ни съдействуват… Питаме се дали щяхте да съумеете да изпълните тази задача?

Трябва да сте разбрали, че тук обстоятелствата бяха много по-различни, отколкото при досегашните акции. Тук нямахме работа със система, която отнема свободите на хората и спъва развитието, а със система, която е далеч преди нас и чиито принципи са в пълно съзвучие с нашите. Много от нещата, към които ние се стремим — здраве, сигурност, достъп до всякакъв вид знание — при тях бяха вече осъществени. Те разполагаха с всякакви допустими материални блага. Не се страхуваха дори от смъртта. В много отношения там, където при нас все още трябва да се използва насилие, те имаха решение. Не познаваха парите, не знаеха какво е търговия, не принуждаваха никого да учи, да работи.

Вие като че ли виждате във всичко това нещо привлекателно. Не забелязвате ли, че картината, която описвате, е само нещастна карикатура на нашите идеали.

Но не са ли това целите на нашия собствен прогрес?

* * *

Работи няколко нощи — приклекнал зад масата, без светлина, стараейки се да не вдига шум. Нанасяше разтвора с книжната салфетка по стената, после изстъргваше слой по слой с една ножичка за рани, която бе взел от лекарския кабинет. Колкото по-дълбоко навлизаше, толкова стената ставаше по-твърда. Напредваше едва-едва.

Опитваше се да премахва изкуствената материя съвсем бавно — не искаше да пробие само на едно място, а да подготви цялата й площ за пробив. Наистина той още не бе забелязал да проверяват сградата за повреди и нередности, но ако това се случеше и караулът откриеше дупката, губеше шансовете си.

Нямаше нужда от много светлина. Слабото сияние на външното осветление, идващо от прозореца, бе достатъчно.

Веднъж малко остана да го изненадат. Чу стъпки, бутна масата до стената, хвърли се в леглото… вратата се открехна. Лъчът на джобното фенерче затрептя из стаята. Гледайки изпод одеялото с полуотворени очи, той разпозна силуета на лекаря. Не посмя да мръдне… беше абсолютно тихо, само светлинният лъч обхождаше стаята. После вратата тихо се затвори.

Дан не посмя повече да продължи през тази нощ. Дали се получаваха вибрации, когато стържеше стената, или някой беше чул тихия шум? Дали не си бе навлякъл някакво подозрение? Или ги преценяваше неправилно? (Той забеляза, че все по-често се замисля как изглежда в очите на по-раншните си колеги), имаше ли тяхното мнение все още значение за него? Мразеха ли го? Страхуваха ли се от него? Безразличен ли им беше?

Дали наистина ставаше дума само за рутина, тест за сигурност с предполагаеми резултати? Или искаха да чуят нещо ново?

Често мислеше за създалото се положение. Ясно му беше, че е станал съмнителен — с отговорите си, с историята си. Не го разбираха и той не биваше да им се сърди; бяха трезви политици, военачалници и учени, безпристрастни калкулатори, хора без фантазия, закостенели в мисленето, верни единствено на своята линия. Беше ясно, че им се струваше подозрителен — те не можеха да разберат, че човек може да се учи, да застава на нови позиции, да открива нови перспективи. Той им се струваше страшен, едно същество, върнало се от далечен свят, с недостатъците, които този свят носи в себе си. Те не го разбираха, не му вярваха и той можеше да се радва, че все още не го подозираха, че може да избяга.

В разпитите бяха предъвкали историята му от начало до край — равнодушно и безпристрастно, както винаги, но на края и малко агресивно в старанието си да проникнат в светоусещането му. Постепенно стигнаха дотам, да изпитат верността му към линията, и той знаеше, че вече е загубил. Може би им трябваше оправдание за това, което си бяха наумили.

През следващата нощ острието на ножицата проби. Той простърга още няколко пъти улейчето, задълбочи го. Когато стигна дотам, че му оставаха само няколко разреза, за да смъкне окончателно плочата от стената, той спря и зачака. Искаше да си почине малко. Отначало се страхуваше да не задреме, но после забеляза, че сърцето му бие ускорено, че бе твърде възбуден, за да заспи. Поколеба се дали да не вземе успокоително, но се отказа — възбудата го правеше по-внимателен, а това беше добре дошло за него. Непрекъснато поглеждаше светещите цифри на часовника си. В четири часа сутринта караулът се смени — дойде човек, който имаше навик да обхожда мястото бавно.

Почака още двадесет минути, после се облече, отмести масата настрани и освободи овалната плоча от стената. Отново почака, докато дежурният отиде до другата страна. Настъпи и неговият час.

Сега, когато беше така близо до свободата, отново се почувствува така, както отдавна не се беше чувствувал — здрав, силен, предприемчив. Скрупули, че бяга от карантина? Вече никой не вярваше в опасни вируси. Това, което го правеше опасен за останалите, бе неговото знание.

Дежурният не се виждаше, само сянката му се движеше върху бетонната настилка.

Дан издърпа плочата към себе си, облегна я на стола, легна по корем, изпълзя. Отвън придърпа масата… може би нямаше да забележат отвора веднага и ще го търсят първо из отделението…

Движеше се безшумно с леките си обувки. За по-малко от десет секунди стигна до вратата. Тя не беше заключена.

Огледа се. Дежурният все още беше на другата страна, в дъното на залата.

Дан открехна входната врата, промъкна се и я затвори след себе си… Пред него се простираше обширна равна площ, сенките на големи, квадратни постройки се издигаха към небето. На изток се развиделяваше.

Сградата на академията на военните науки — той познаваше всеки камък, всеки ъгъл. Знаеше как може да излезе оттук, без да го видят.

Пое дълбоко свежия хладен въздух и тръгна приведен в сянката на зида.

* * *

… При едно дистанционно управляемо сондиране в нулевата зона на дълбочина 4600 метра бяха открити нефтени залежи. Съществува вероятност теренът да се окаже перспективен. Култивационните работи също протичат успешно. Група биолози в специални предпазни костюми установи наличието на лишеи — наченки на растителен живот, а с това и за обработваемост на земята. Това са първите положителни резултати от климатизирането и по-специално от повишаването на влажност. Както и досега, пребиваването на хора в нулевата зона е опасно и затова забранено.

Изтощен от последиците от радиоактивни обгаряния и заразен от непознат вирус, пренесен от нулевата зона по време на изследователската работа, в изолационното отделение на инфекциозната академия днес почина последният останал жив от екипа експерти под командуването на полковник Кунски. Разпространението на вируса е спряно. Причина за безпокойство сред населението няма.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.